Copyright © 2019 by Petra Hederová

Jacket design © 2019 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2019 by Ikar

ISBN: 978-80-551-6696-4

1

Marcel sa prebral. Nestalo sa to iba tak, odrazu, ako to býva vo filmoch. Neprebudil sa sám od seba, neotvoril oči a nespýtal sa: „Kde som? Čo sa stalo? Kde je Lena?“ Ani si nesadol na okraj postele, nevstal a neodkráčal z nemocničnej izby. Takto to v skutočnosti neprebieha. Marcela zobudil nemocničný personál. Stalo sa to až vtedy, keď si boli lekári istí, že to zvládne a že jeho stav je po operáciách stabilizovaný.

Celé dva mesiace som netušila, kedy a či vôbec sa preberie. Správy o ňom mi podával Libor, jeho a vlastne už aj môj kamarát. Ten Libor, ktorý nám robil alibi pred Marcelovou ženou. Často sme sa všetci traja stretávali v pardubickom penzióne Birdie, popíjali pivo a zhovárali sa o autách. Po Marcelovej nehode mi Libor občas napísal správu. Stručnú, iba informatívnu. Len aby som vedela, že Marcel žije a že je stále v umelom spánku. Bola som mu za to nesmierne vďačná.

Tie dva mesiace bez Marcela boli pre mňa utrpením. Keby som nemala deti, možno by som si siahla na život. Po rozvode osamelá, dlho bez vášne a lásky. A keď som ju konečne našla, po Marcelovej havárii som sa znova ocitla v temnej prázdnote pochmúrnych myšlienok a beznádeje. Takto pateticky som označila svoj stav. Keby bol Marcel môj a keby neležal v nemocnici vzdialenej päťsto kilometrov od Bratislavy, aspoň by som ho mohla navštevovať. Pravidelne by som sa mu prihovárala, aj keby mi neodpovedal. Návšteva nemocnice by sa pre mňa stala denným rituálom. Ale takto? Nezostávalo mi nič iné, len čakať na zázrak. Navyše ma zožierala žiarlivosť. Som od neho tak ďaleko a tie dve ženské, jeho zákonitá manželka Xénia a bývalá milenka Rút, žijú v tom istom meste. Môžu ho navštevovať, kedy sa im zachce, a podprahovo naňho vplývať. Čo ak sa preberie a nespozná ma? Čo urobím potom?

Čierne myšlienky som zaháňala prácou, hoci to príliš nepomáhalo. Som projektovou manažérkou v banke a plat naozaj neberiem zadarmo. Pracovných úloh sa každý deň valí neúrekom, na nudu sa sťažovať nemôžem, hoci som zistila, že nie je nič ubíjajúcejšie, ako keď v práci nemáte do čoho pichnúť. Mne to momentálne nehrozí, ale spomínala som si na časy z predošlých zamestnaní, keď som hodiny nemala čo robiť. Je to oveľa horšie, ako byť vyťažený. Pochopí to iba ten, čo to zažil. Ostatní by vám sladké ničnerobenie ešte závideli.

Občas som zavolala do tachovskej nemocnice, aby som si overila, že Marcel žije. Libora som nechcela otravovať každý deň a bolo dobré mať informáciu o Marcelovom stave aj z iného zdroja. Odkedy Xénia, Marcelova žena, zneužila jeho telefón a v Marcelovom mene mi napísala, že sa so mnou rozchádza, neverila som nikomu a ničomu. Na sociálnych sieťach sa dá ľahko podvádzať.

Na krátky čas som nadobudla pocit, že je všetko zbytočné. Ak sa aj Marcel preberie, našej láske odzvonilo. Niektoré veci sa nedajú vrátiť. Mali sme kopu problémov, ešte keď bol zdravý, a nepodarilo sa nám vyriešiť ani jeden. Boli sme od seba vzdialení fyzicky, no čo bolo oveľa horšie, aj mentálne. Marcel bol ženatý, mal dve malé deti. Pochybovala som, že sa rozvedie. Nielen kvôli synovi a dcére, veľkú úlohu hral aj majetok. Xénia si nárokovala na polovicu autoservisu, ktorý vybudoval vlastným úsilím. Navyše bol sadista a masochista v jednom – takzvaný switch. To som vedela od začiatku, hoci ma stále presviedčal, že neobvyklé sexuálne praktiky potrebuje iba raz za čas, na spestrenie. Nebola to pravda. Ukázalo sa, že bežný sex ho nebaví, že sa so mnou nudí a stále potrebuje podnety, ktoré spôsobujú bolesť či poníženie jemu alebo mne. Snažila som sa mu vyhovieť, no iba do tej miery, aby som nešla sama proti sebe. A ďalším vážnym problémom bola vzdialenosť. Žil v Tachove, v západných Čechách, stovky kilometrov od Bratislavy. Neľahká situácia, no ocitla som sa v nej vlastným pričinením. Bola som si vedomá prekážok, už keď sme sa zoznámili na internete, ale zámerne som ich ignorovala. Žiadny problém nezmizne len tak, sám od seba. Na jeho odstránení treba pracovať a to je spravidla zdĺhavý proces.

Naša láska trvala pol roka. Stretávali sme sa sporadicky v hoteloch, približne v polovici cesty. Pardubice sa stali naším mestom. Malo to byť iba prechodné obdobie, kým sa Marcel nerozvedie a neprenechá riadenie autoservisu niekomu inému. Potom mohol žiť hocikde. U mňa sťahovanie neprichádzalo do úvahy, mám malé deti, ktoré sú po rozvode v striedavej starostlivosti. No aj tak sme verili, že to dáme, že naša láska zvíťazí nad všetkými prekážkami. Žiaľ, Marcel mal nehodu na motorke, doplatil na svoju nebezpečnú záľubu. Keď sa odmlčal, dlho som nevedela, čo sa deje. Potom prišla správa, že so mnou končí a vracia sa k rodine. Neskôr som zistila, že to celé zariadila Xénia, ktorá sa ma chcela takto pohodlne zbaviť. No podcenila ma. Vybrala som sa do Tachova, mimochodom, prvý raz v živote, a dozvedela som sa pravdu. Marcela som našla ležať dochrámaného v nemocnici, nikto nevedel, ako skončí. Odišla som do Bratislavy a čakala, ako sa situácia vyvinie.

Tie dva mesiace trvali celú večnosť. Aby som na Marcela aspoň čiastočne zabudla a aby som sa nezbláznila ustavičným premýšľaním o bezútešnej budúcnosti, dospela som k šialenému nápadu. Na zoznamke som si začala písať s inými motorkármi. Iba tak, bez skutočného záujmu, len aby som zabila ten nekonečný pocit ničoty, ktorý ma zožieral ako krvilačná príšera z krajiny spomienok. Neviem, ako mi mohlo niečo také napadnúť. Chcela som si tým pripomínať Marcela? Alebo ho nebodaj nahradiť niekým iným, podobným? Neviem, no vtedy sa mi to zdalo ako spásonosná myšlienka. Chlapov s motorkou bolo na internete neúrekom. Napríklad Jochen, Belgičan žijúci v Bratislave, sympatický Talian Andrea v bielom motorkárskom overale značky Dainese či Slováci Andrej a Juraj. Všetci jazdili, i keď skôr rekreačne. Prehodila som s nimi zopár viet, povrchných a prázdnych, bez hlbšieho zmyslu. Neviem, čo som čakala. Dúfala som, že ma niektorý zaujme tak ako Marcel pred šiestimi mesiacmi? Nemožné! Marcelovi sa žiaden nevyrovnal!

Uvažovala som, akým smerom sa bude uberať môj život. Nie, nepochybovala som o tom, že Marcel sa preberie a že bude relatívne v poriadku. To mi časom potvrdili lekári aj Libor. Prognóza bola dobrá a pacient ešte mladý. Nevedela som si však predstaviť, ako budeme ďalej fungovať. Potrvá ešte niekoľko mesiacov, kým sa môj pretekár dostane do formy. Ktovie, či bude ešte schopný vysadnúť na motorku... Kedy sa vlastne uvidíme? Budem za ním dochádzať do Tachova? Veď to mesto je ako jama levova. Minimálne dvom jeho obyvateľkám ležím v žalúdku. Asi by nebolo príliš rozumné ponevierať sa tam. A čo moje deti? So sebou ich vziať nemôžem. Na to sú ešte primalé a ich otec by s tým určite nesúhlasil. Čím dlhšie som nad tým premýš ľala, tým sa mi situácia zdala bezvýchodiskovejšou. Ach, Marcel, prečo sa všetko tak posralo? Toto predsa nemôže byť koniec nášho vzťahu. Nedáva to zmysel!

Denne som si prezerala naše fotografie. Samozrejme, žiadne spoločné sme nemali. Neviem, prečo sme si nikdy neurobili nijakú spoločnú fotku. V zrkadle sme boli takí krásni! Stokrát som mala chuť odfotiť nás, no mala som dojem, že Marcel nechce. Nerád sa fotil. Keď spomínam fotografie, ktoré som si rada prezerala, mám na mysli tie, ktoré posielal on mne a ja jemu. A potom snímky hotelov a hotelových izieb, selfie z vlakov a staníc, zábery z Marcelovej dielne a sem-tam aj z domu. Púšťala som si piesne, ktoré mi ho pripomínali. Raz mi poslal prezentáciu, na ktorej boli obrázky Álp. Vybrali sa vtedy s kamarátom Petrom do Talianska, sami dvaja. Marcel miloval Taliansko. Na fotografiách boli vyobrazení v rôznych pózach, nikdy však nechýbala motorka. V pozadí hrá pesnička od Adriana Celentana Azurro a potom Il tempo se ne va. Popoludnie je na mňa príliš modré, spieva charizmatický spevák. Pri Tak ide čas som popíjala víno veľkými dúškami z pohára a niekedy priamo z fľaše. Keď alkohol zaúčinkoval, na plné hrdlo som spievala spolu s Adrianom: E intanto il tempo séé ne vááááá e non ti senti più bambííínaaa. A pritom som plakala. Alebo skôr revala ako pološialená zúfalka. Slzy ma štípali v očiach a rozmazávala som si ich po lícach spolu s nekvalitnou vodovzdornou špirálou. Takto som prežila tie dlhé dva mesiace, kým sa Marcel prebral.

Nekonečné čakanie na zázrak.

A potom mi jedného dňa zavolala xantipa. Teda Xénia. Nebolo to zvláštne, že práve ona, Marcelova manželka, sa rozhodla kontaktovať ma?

V ten deň som sa ponáhľala z práce. Boli asi dve hodiny a vonku hnusná zima, akoby ani nebol november, ale rovno január. Nemrzlo síce, zato fúkal ľadový vietor a ja som ako vždy nemala so sebou šál. Prechádzala som podchodom okolo pouličného huslistu. Muzikant vyhrával clivé melódie. Zvláštne, pomyslela som si, hrá celkom čisto. Možno je to prezlečený virtuóz; o jednom takom kedysi písali v novinách. Postavil sa s husľami do podchodu na Hodžovom námestí, len aby zistil, či niekto ocení jeho muzikantské kvality. Nuž a iste aj preto, aby sa o ňom novinári zmienili a spropagovali ho. Siahla som do vrecka kabáta, kde som si občas schovala zopár mincí. Hodím mu aspoň euro, zaslúži si. Spríjemňuje okoloidúcim prechod touto temnou, studenou pasážou. Minca cinkla o drobné pohodené v huslistovom puzdre a mne zabzučal v kabelke telefón. Hlasno som zanadávala, kabelka má totiž až tri oddelenia. Zase budem mobil desať minút hľadať, kým ho konečne vylovím. Napočudovanie sa mi to podarilo hneď na prvý raz, akoby aj ten prístroj pochopil, že je dôležité, aby som hovor prijala.

„Haló,“ ozvala som sa mechanicky. Nepostrehla som, že mi volajú z neznámeho čísla.

„Zdravím,“ ozval sa ženský hlas na druhej strane linky.

„Kto volá?“ spýtala som sa.

„Tu je Xénia,“ odpovedala mi Marcelova žena. „Marcel je už pri vedomí,“ pokračovala sucho. „Tak len aby si vedela.“

Chvíľu som zarazene mlčala. Odkedy podávajú manželky milenkám správu o zdravotnom stave svojich mužov? Uvažovala som, čo povedať. Po pár sekundách som sa zmohla iba na chabé poďakovanie.

Xénia pokračovala: „Je relatívne v poriadku. No nenamýšľaj si, nežiadal ma, aby som ti volala. Je to moja iniciatíva. Zdalo sa mi fér informovať ťa. Tak, teraz to vieš.“

V prvom momente sa ma dotklo, že sa mi sám neozval. Mala to byť predsa prvá vec, ktorú mal po prebudení urobiť! Zavolať mi, svojej ozajstnej láske, a zdôveriť sa, ako veľmi som mu chýbala... Poďakovať mi za to, že som naňho čakala a že som po celý ten čas vysielala prosby k nebesiam, aby sa mi vrátil. Predstavovala som si tú chvíľu ako výnimočný okamih, v ktorom si budeme vzájomne bližší ako kedykoľvek predtým. Povieme si veci, ktoré sme nikdy nevyslovili, všetko pochopíme. Precítime, ako veľmi k sebe patríme. Oveľa viac, než sme si kedy trúfali veriť.

No neurobil to a namiesto toho mi volá jeho žena. Čo ak si ma Marcel nepamätá? Často sa predsa stáva, že po traume z úrazu dostane pacient amnéziu. Videla som niekoľko filmov s podobnou tématikou. Hlavná postava nerozoznávala nikoho a nič. Manžel, rodina, všetko jej bolo cudzie. Mohlo sa to stať Marcelovi? A teraz mi tá škodoradostná xantipa volá, aby mi oznámila túto správu?

„Si tam?“ spýtala sa Xénia netrpezlivo.

„Áno, počúvam,“ povedala som.

„Podávam žiadosť o rozvod,“ pokračovala. „Myslím, že táto správa ťa poteší, zato nepoteší Marcela. Obávam sa, že celý rozvod by si v tomto prípade radšej rozmyslel.“

Najprv som nechápala, o čom to tára. O čo jej, dočerta, ide? Ak si myslí, že bude do mňa rýpať a trénovať moju trpezlivosť, je na omyle. A dám jej to jasne najavo.

„Pozri sa, neviem, čo odo mňa čakáš,“ schladila som ju. „Ak si myslíš, že ti mám poďakovať za dobrú správu, tak to som už urobila. Ďakujem teda ešte raz za to, že si ma informovala o Marcelovom zdravotnom stave. Tá druhá informácia ma nezaujíma, netýka sa ma. Je to iba tvoja a Marcelova vec, či sa rozvediete.“

Odvážne slová. Vyslovila som ich rozhodne, priam radikálne, akoby som ich naozaj myslela vážne. Akoby som celý ten čas, čo sme boli s Marcelom spolu, naňho nenaliehala, aby s manželstvom skoncoval. Xénia ma zjavne odhalila. V prístroji sa ozval pobavený chichot.

„Ale nehovor, hrdinka!“ afektovala. „Už sa nemôžeš dočkať, kedy ti ho pustím! No nebude to také jednoduché, moja zlatá!“

Odmlčala sa, zrejme aby dodala svojim slovám dramatickosť. Povedala som si, že jej to neuľahčím a budem ticho.

„Hrdličky moje, budete sa so mnou musieť podeliť o firmu!“ ironizovala. „Tak ľahko sa jej určite nevzdám!“

Na okamih sa mi uľavilo. Prachy neboli to najdôležitejšie v mojom živote. A verila som, že ani v Marcelovom. Najmä teraz nie, keď sa ocitol na prahu smrti.

„Ach, tak o toto ti ide,“ odvrkla som. „Rob si, čo chceš, je mi jasné, že ti ide iba o majetok. Marcela dávno nemil uješ.“

Xénia zvrieskla, akoby jej odrazu preplo v hlave: „Do toho ťa je hovno!“ Jej veselá nálada bola v ťahu. Samozrejme, pomyslela som si. Ty si tu pani, ty ho máš v hrsti.

„A ak ti dá polovicu firmy, budeš súhlasiť s rozvodom?“ spýtala som sa odvážne.

Nahlas sa zasmiala: „Nielen firma, všetko pôjde na polovicu! Dom, autá a ostatné veci, o ktorých nemáš ani potuchy!“

Bolo mi to jasné. Každá žena si pri rozvode nárokuje, čo jej patrí. Sama som pri rozdelení majetku prišla k slušnému obnosu peňazí, no tak to predsa má byť. Nevydávala som sa preto, aby som sa obohatila, ale preto, aby som vychovávala spoločné deti a milovala svojho muža, kým nás smrť nerozdelí. Mám právo na náležité materiálne odškodnenie. Nechcela som rozvod, chcela som šťastný rodinný život. Tak ako v rozprávkach. Lenže život nie je rozprávka, skôr psychotriler.

„V poriadku, Xénia,“ povedala som, odhodlaná ukončiť náš nezmyselný dialóg. „Ďakujem ešte raz za informácie a želám ti pekný deň. Marcelovi sa ozvem osobne, ak mu teda ráčiš vrátiť jeho telefón.“

Neodpustila som si narážku na to, ako mi krátko po nehode v Marcelovom mene napísala, že so mnou končí a vracia sa k rodine.

„Telefón som mu odovzdala hneď, ako otvoril oči. Bola to prvá vec, ktorá ho zaujímala. Asi si uvedomil, koľko prasacín v ňom má. Nielen teba v obojku, tvoje nahé kozy a zadok. Nemysli si! Má tam oveľa zaujímavejšie fotografie iných žien.“

„Stačí!“ vykríkla som, pretože jej hlavným cieľom bolo rozčúliť ma. „Nebudem počúvať podobné kraviny. Končím!“

Už-už som sa chystala zložiť, keď Xénia vykríkla: „Počkaj! Posledná vec a dám ti pokoj.“

„Rýchlo, nemám čas,“ precedila som cez zuby.

„Marcela sa vzdávam, ako som už vravela. Ale aby si to nemala také jednoduché, budeš musieť oňho zabojovať.“

Nepovedala som na to nič, no tušila som problém. Nervózne som sa prechádzala hore-dolu okolo miesta, kde donedávna vyhrával huslista. Ani som si nevšimla, kedy odišiel. V podchode fúkal studený vietor a dlaň, v ktorej som zvierala mobil, ma oziabala.

Xénia pokračovala. Jej hlas znel nepríjemne, no veď ani pri osobnom stretnutí nebola prívetivá.

„Moja drahá, vyhlasujem boj o Marcelovo srdce,“ predniesla teatrálne.

„Čo to...?“

„Nechaj ma dohovoriť! Pokoj, pravidlá súťaže sa dozvieš onedlho, ale súperku ti predstavím hneď. Vlastne ju poznáš. Je to naša doktorka Rút.“

„Tebe asi preskočilo!“ vykríkla som nahnevane. „Čo sem ťaháš tú ženskú? Je to Marcelova minulosť, rozumieš? Minulosť!“

To slovo zo mňa vyletelo ako náboj z pištole. Keby sa dalo rozprávať verzálmi, toto by bola presná ukážka, ako sa to robí.

„Tým by som si vôbec nebola taká istá,“ Xénia sa odporne zasmiala. Hnusná, škodoradostná kreatúra!

„Nezaujímaš ma, ani tvoje intrigy!“ uzavrela som rozhovor a nahnevane som vypla telefón.

Ešte pár minút som nervózne pochodovala popri eskalátore. Potom som vystúpila na najbližší pohyblivý schod. Vyviezla som sa hore na Poštovú ulicu, prešla popri hoteli Austria Trend, kaviarni Panta Rhei a lavičkách, na ktorých sa počas chladných jesenných nocí chúlia bezdomovci. Bola som nahnevaná a bolo mi zima. Podchodom som prešla na zastávku Zochova.

V autobuse som si prezerala telefón. Marcel nemal na facebooku žiadny nový status. Jeho profilovka bola stále tá istá. V slnečných okuliaroch sedí za kaviarenským stolom. V pozadí má ako titulnú fotografiu nastavený záber z pretekov. V ostrej zákrute sa na motorke nakláňa takmer až k vozovke. Chcela som si ju vytlačiť na veľké plátno, hneď ako sa odsťahujem zo spoločného bytu do vlastného. Má to byť začiatkom budúceho roka.

Zamyslene som listovala vo fotografiách. Izba hotela Birdie. Veľká manželská posteľ s rámom z čerešňového dreva. Na bielych obliečkach sú položené dve ruže. Nad čelom postele visí na batikovanej stene obraz, pole s vlčími makmi. A nad obrazom je klimatizácia. Kazí celkový dojem. Po bokoch postele sú nočné stolíky s malými stolnými lampami. V pozadí vidieť umývadlo a nad ním veľké zrkadlo v ráme farby postele. Pred týmto zrkadlom sme často pózovali nahí. Ja v popredí a Marcel za mnou, objíma ma zozadu svalnatými rukami. Tie ruky vyzerali v zrkadlovom odraze vyšportovanejšie než v skutočnosti. Športu neholdoval, jediný šport, ktorý uznával, bola jazda na motorke. Žiadne posilňovne, žiadne behanie. Okrem toho výdatne fajčil, a keď sme boli spolu, aj ja s ním. Kazil ma, doslova. Ja, vanilka, nefajčiarka a matka dvoch detí som sa pri ňom ochotne zmenila na čokoľvek. Na subinku, dominu, štetku. Na balkóne sme vyfajčili aj škatuľku cigariet. Dala som sa nahovoriť na hocijakú somarinu, akoby som nemala žiadne hranice. Zobala som mu z ruky a potom som protestovala. Kopala okolo seba od zlosti, najmä vtedy, keď sme neboli spolu. Keď bol ďaleko, zdalo sa mi, že ma zrádza. Pretvoril ma na svoj obraz, urobil bezmocnou a potom zmizol. Za svojím životom, za rodinou. Bolo to extrémne nefér.

Bola som si istá, že nám to spolu pristane. Fyzicky sa k sebe hodíme. Na fotografii v pozadí vidieť rohovú vírivú vaňu, presne tú, ktorú som použila iba jediný raz, lebo voda po napustení príšerne zapáchala. A je tam ešte sprchovací kút. Všetko v tej jedinej miestnosti. Iba toaleta bola samostatná, no dvere do nej nie je z pozície fotografa vidieť. Fotky iných hotelov nemám. Žiadny záber z hotela Vltava ani z nášho prvého žltého hotela v Brne. Škoda, že som si zážitky nedokumentovala poctivejšie. Takto ich mám len v hlave.

Zo snívania ma prebral mužský hlas: „Cestovný lístok, prosím!“

Strhla som sa a vyjavene pozerala na revízora. Mal okolo tridsať rokov a tuctový petržalský ksicht. Takýchto chlapíkov tu žilo stovky, možno aj tisíce. Nechcela by som vykonávať tvoju prácu, pomyslela som si, kým som sa prstami prehŕňala v peňaženke. Bola plná neplatných parkovacích lístkov, účteniek za naftu a zľavových kartičiek do všetkých predajní v Bratislave. Chlap zatiaľ skontroloval párik na sedadle za mnou. Znudene som vytiahla električenku a podala ju revízorovi.

„Nemáte ju nabitú,“ oznámil mi sucho.

„Čože?“ spýtala som sa prekvapene.

„Jazdné bolo zaplatené do tridsiateho septembra. A teraz je november.“

Cítila som sa trápne. Mesiac a pol chodím MHD načierno a vôbec o tom neviem.

„Zabudla som si ju dobiť,“ hlesla som.

Revízor sa uškrnul: „Bude to pokuta – máte hotovosť?”

„Nemám!“ bezradne som rozhodila rukami. Vždy som všetko platila kartou. Nemohli by tí dementi nosiť terminál? Ani som sa nepokúšala vyjednávať. Pokorne som prijala blokovú pokutu a odovzdala električenku. Vrátia mi ju, keď zaplatím v sídle dopravného podniku. Skvelý začiatok popoludnia.

Klesla som na sedadlo a bezvýrazne hľadela do okna. Takmer som zabudla prestúpiť. Šofér na mňa agresívne zahučal: „Čo spíte?“ Vystúpila som a cez sklo som mu ukazovala vulgárne gestá. Hulvát. Čo on vie, čo ja musím riešiť!

Desať minút čakám na ďalší autobus. Dnes som mala ísť radšej autom! Ale to parkovanie... Konečne nastupujem a zakrátko som doma. Zastávka pri našom dome je konečná. Nachádza sa len pár metrov od vchodových dverí. Je to skvelé v prípade, že sa vraciate domov a bojíte sa, že vás niekto prepadne. Určite by to nestihol. Tých pár metrov prebehnete aj so zlomenou nohou.

Vo výťahu som stretla suseda. Prehodili sme zopár slov, len aby sa nepovedalo, že som nespoločenská. Dokážem sa porozprávať s každým, od mladej fifleny z nášho poschodia až po domovníka. Jediný, s kým sa rozprávať neviem, je môj bývalý manžel. Smutné.

Otvorím dvere do bytu, nikto tam nie je. Dcérky sú dnes s Patrikom, zo škôlky ich zobral na detské predstavenie. Zhodím kabát na pohovku, stále sme nekúpili vešiak. Chýba tu veľa vecí. O tento byt sa už nik nezaujíma. Onedlho sa odsťahujem. Bolo by načase. Už viac nedokážem žiť v spoločnej domácnosti s mužom, ktorý ma vymenil za inú. V chladničke som našla nedopitú fľašu červeného vína. Naliala som si do pohára z ručne fúkaného skla. Vybalila som firemný notebook z tašky, aby som dokončila zopár začatých pracovných úloh. Neviem sa na nič sústrediť. Myslím len na Marcela a na náš spoločný život.

Počas tých dvoch mesiacov bez neho som si privykla na myšlienku, že som sama. Nebol to síce želaný stav, no človek sa postupne zmieri so všetkým. Naoko mi predsa nič nechýba. Mám dve zdravé deti, prácu a budúcnosť pred sebou. Marcel mi dal toľko lásky, že som za posledné dva mesiace žila akoby zo zásob. No teraz sa situácia zmenila. Bolo na ňu treba zareagovať. Vedela som, že mu musím zavolať. Ihneď.

2

Telefón dlho vyzváňal. Znervóznela som. Možno som mu mala najskôr poslať správu. Bolo by to rozumnejšie. Čo ak ho práve vyšetrujú? Alebo spí? A je vôbec schopný rozhovoru?

„Lena,“ ozval sa asi po desiatom zazvonení.

„Ahoj,“ vytisla som zo stiahnutého hrdla, lebo na nič iné som sa nezmohla. Tak dlho som čakala na to, že ho budem opäť počuť! Bolo by lepšie byť teraz pri ňom, vidieť ho, môcť sa ho dotknúť. No možno by som sa rozplakala a to by nebolo dobré. Chcela som sa vyhnúť patetickým scénam.

„Láska, no konečne!“ povedal bezvýrazne. Hlas mal zastretý. Niet divu, dlho nerozprával.

Mala som toho veľa na srdci, napadli mi však iba bežné otázky: „Ako sa cítiš? Nebolí ťa niečo?“

„Ešte sa zo všetkého spamätávam.“

„Ach, keby som mohla byť pri tebe!“

„Som v poriadku,“ utešoval ma. „Prežil som to.“

„Mala som taký strach!“

„Viem,“ povedal. „Muselo to byť pre teba príšerné.“ „Neviem to ani vysloviť. Obzvlášť nie takto do telefónu. No nevydržím čakať, kým sa uvidíme osobne. Musím s tebou hovoriť hneď.“

„Všetko ti porozprávam. Vlastne asi vieš, čo sa stalo. Čo ti mám ešte povedať? Je mi dosť na hovno, ak mám byť úprimný. Psychicky aj fyzicky.“

Samozrejme, že sa necítil dobre. Vôbec som sa mu nečudovala. Úraz nebol banálny a človeka znechutia aj menej závažné veci než dvojmesačná kóma a operácia bedrového kĺbu.

„Viem, láska,“ utešovala som ho. „Viem si predstaviť, ako sa cítiš. Mysli však, prosím, na to dôležité. Prežil si a budeš v poriadku.“

„Áno,“ povedal bezvýrazne. Moja motivačná reč naňho zjavne nezapôsobila. „Ešte sa uvidí, či som v poriadku,“ dodal pesimisticky.

„Ako to myslíš?“ spýtala som sa zarazene. „Lekári nepripúšťajú, že by si mal mať trvalé následky...“

Vzdychol. Nebola som si istá, či to bol unavený, alebo podráždený vzdych, no nepadol mi dobre.

„Leni, lekári nie sú veštci. Čo tí môžu vedieť? Iba utešujú príbuzných. Majú plnú hubu milosrdných rečí.“

Chcela som mu pripomenúť, nech sme obaja vďační, že mu odborníci zachránili život, no zostala som radšej ticho.

Marcel pokračoval: „Stále neviem chodiť. Vieš si to vôbec predstaviť?“

Nevedela som, čo povedať. Chcela som sa mu byť oporou a útechou, no zatiaľ sa mi to nedarilo.

„Láska, ale veď to je iba dočasné, však?“

Nebola som si istá, kto tu koho vlastne utešuje. Sama som potrebovala vyjadrenie, že jeho stav nie je až taký vážny. A aj to tak bolo – Marcel vedel viac než ja. Hovoril s lekármi, istotne mu všetko povedali.

„Čo deti? Boli ťa pozrieť?“

„Áno, videl som ich. Zdá sa mi, že za tie dva mesiace vyrástli.“

Marcel sa odmlčal a s niekým v pozadí komunikoval. Počula som, ako povedal ahoj a moment.

„Leni, prepáč, som veľmi unavený, môžeme si zavolať neskôr?“

Rozlúčili sme sa. Uvažovala som, čo urobiť. Možno by som si mala vziať zopár dní voľna a vycestovať. Ubytujem sa v hoteli a budem za ním pravidelne chodiť. Veď som už jeho oficiálna partnerka, či nie? Xénia predsa podáva žiadosť o rozvod. A kto za ním vstúpil do nemocničnej izby, keď sme spolu telefonovali? V predstavách sa mi zobrazila Xénia so sieťkou pomarančov v ruke. Smiešne. Pomaranče. Kto už dnes do nemocnice nosí pomaranče?

Možno za ním prišla Rút. Tá myšlienka sa mi nepáčila. Samozrejme, že za ním chodieva. Je predsa lekárka a okrem toho... okrem toho ju miloval! Ak aj nie viac ako mňa, no minimálne dlhšie. Celé tri roky!

Žiarlivosť ma zovrela do svojich kostnatých rúk a zatriasla mnou. Snažila som sa jej zbaviť upratovaním domácnosti, no nepomohlo to. Musela som mu okamžite napísať správu: Kto ťa prišiel pozrieť?

Odpovedal opätnásť minút: Otec. Teraz mám veľa návštev.

L: Aha... A máš čas chvíľu si so mnou písať?

M: Samozrejme, miláčik. Na teba mám vždy čas.

Odľahlo mi. Tak predsa ma miluje! Láska je dobre zákerná, vie nás držať v napätí. A vždy v nej jeden ťahá za kratší koniec. Momentálne som to ja.

L: Marcel, chcem vedieť, ako sa cítiš a ako by som ti mohla pomôcť. Chceš, aby som prišla?

Poslednú vetu som vymazala a potom napísala presne to isté odznova. Prešlo desať minút a stále žiadna odpoveď. Šla som si zatiaľ spraviť kávu. Avar sa mi motal pri nohách, dožadoval sa pozornosti. Ach, ty môj chudáčik, o chvíľu sa odsťahujem a bude sa o teba starať tvoj pán s frajerkou. Bolo mi smutno. Myšlienka na sťahovanie bolo to posledné, čo mi mohlo vylepšiť náladu.

Konečne na mobile blikla nová správa: Dnes večer si zavoláme. Je tu rušno. Chodia sem za mnou návštevy. Niet divu, nevideli ma celé dva mesiace. Tvária sa, akoby som vstal z mŕtvych.

L: V poriadku, Marcel. Večer sa dohodneme.

Dopila som kávu, obliekla si zimnú vetrovku a nasadila Avarovi obojok. Pôjdeme do lesa, prevetráme si hlavu. Ako zvyčajne som si zabudla vziať šál, o čiapke ani nehovoriac. Uvedomila som si to až vonku, keď ma ošľahal studený vietor. Avarovi to očividne neprekážalo, ťahal ma ako besný. Niekedy som si nebola istá, kto koho vedie.

Prešla som popri vedľajšom dome s honosným nápisom Rezidencia Draždiak. Vyhla som sa mladému páru, ktorý viedol na samonavíjacom vodidle urastenú argentínsku dogu. Avar sa naježil. Vytušila som možný konflikt. Minuli sme starú opustenú ubytovňu, ktorú plánovali zbúrať alebo ju možno prerobia na ďalší obytný dom. Tak to dnes robia. Zrekonštrujú staré haraburdy a vydávajú ich za novostavby. A ľudia im za podfuk platia nehorázne peniaze.

Na lúke pred vstupom do lesa sa naháňali dve maďar ské vyžly. Majiteľa aj psov som poznala, a tak som Avara uvoľnila z vodidla, nech sa psi zahrajú. Lietali po trávnatej ploche ako odtrhnutí z reťaze. Avar dráždil kamarátky kusom konára v papuli. Provokatívne vrčal a mykal hlavou. Pomyslela som si, že ten pes zostane navždy šteniatkom. Je ako ja, tiež sa cítim na šestnásť.

Nemala som náladu na konverzáciu, a tak sme sa s Ava rom presunuli do lesa. Boli takmer štyri hodiny. Vedela som, že čoskoro padne tma. Mali by sme sa ponáhľať, petržalský lužný les je tým posledným miestom, kde by som chcela tráviť večer. Boli sme tam sami. Nik nešiel okolo, v novembri bolo bežcov menej a majitelia psov sa tiež radšej zdržiavajú pri pouličnom osvetlení.

„Avar, utekajme!“ dala som pokyn psovi a spoločne sme bežali vyšliapanou cestičkou medzi stromami. Mne viala kožušina na kapucni vetrovky, jemu uši. Na konci chodníka bol veľký prevrátený peň. Avar naň vždy vyskočil, bol tak zvyknutý. Všimla som si, že peň už práchnivie. Nič nevydrží večne.

Koniec ukážky