Janovi a Martine

Text © 2018 by Arpád Soltész

Design © 2018 by Peter Nosáľ

Slovak edition © 2018 by IKAR, a. s.

Redigoval Matúš Kyčina.

Korigovala Hana Brunovská.

Obálku navrhol Peter Nosáľ.

Foto: Shutterstock.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a. s.,

Bratislava v roku 2018

ako svoju 1324. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán Peter Nosáľ.

ISBN 978-80-551-6559-2

Autor tejto knihy je presstitút a bohapusto si vymýšľa. Jeho román neobsahuje ani jednu pravdivú vetu. Dej sa odohráva v krajine, ktorá by pokojne mohla byť aj Slovenskom, ale nie je. Keby ste sa napriek tomu v niektorej postave spoznali, neváhajte a okamžite sa prihláste na najbližšom policajnom oddelení alebo prokuratúre. Nezabudnite si občiansky preukaz a zubnú kefku.

Prológ

Číslo na displeji okamžite spozná, aj keď ho, pochopiteľne, nemá uložené. Zbytočne opatrne sa vykradne zo spálne. Jeho chrápanie je čoraz horšie, manželka sa naučila spávať so štupľami v ušiach. Mobil vytrvalo vibruje. Zdvihne. Neozve sa, iba si priloží telefón k uchu.

„Evelyn ťa už nepotrebuje, skončil si,“ prihovorí sa mu známy hlas. Wagner. Nech ide do pekla. Bez slova zloží. Vlastne sa mu uľaví. Urobil už kvôli nej hrozné veci. Vedel, čo sa stane, keď jej odmietne pomôcť, ale už nevládze. Stačilo. Najvyšší čas zabaliť to.

V pracovni zapne počítač a vyhľadá najbližší vlak. Kamkoľvek. Nemá to ďaleko, ale pre istotu si vezme auto. Nechce riskovať, že zmešká, a kým bude čakať na ďalší, vyberie sa ho žena hľadať.

Napokon dorazí so zbytočne veľkou rezervou. Stojí, fajčí a premýšľa, ako si mohol takto zbabrať život. Pre nejakú šušku. Keby bol do nej aspoň zamilovaný. Bol to čistý sex. Dobrý, to zasa áno. Výnimočný. Bola nádherná. Nikdy takú nemal.

„Neľutujem nič, ľutujem len veci, ktoré som nevyskúšal,“ zamumle si po tichu a vzápätí sa nahlas rozosmeje. Notorické klišé, akým bilancujú svoje katastrofálne rozhodnutia všetci lúzri sveta. Trasie sa od smiechu, nevládze sa nadýchnuť. Zrazu mu to pripadá ako najlepší vtip vo vesmíre.

Keď začuje prichádzajúci vlak, ešte stále má na tvári kŕčovitý úškrn. Chce vypadnúť čo najrýchlejšie. Postaví sa na koľajnice v poslednej možnej sekunde, aby rušňovodič nestihol brzdiť.

Naďa

S Broňou sú iba problémy

Expertom na mŕtvoly nie je patológ, ale policajt. Wagner pozná hodnotu súkromia. Zúfalej matke pomôže dokonale nastavený sociálny systém. Novinári nemusia klamať, stačí, že sú leniví.

Mŕtva feťáčka na hajzli nie je nič neobvyklé. Feťáčky často kapú na hajzloch. Doktor ich už videl dosť, a pár ich ešte zaručene uvidí. Táto je iná. Väčšinou im trčí pumpa z ruky, nie fľaša z rozkroku. Videl už všetko, zvykol si, no stále sa na to nedíva o nič radšej. Znechutene si prezerá telo v hnedastej kaluži. Krv je všade. Posteľ v izbe je ňou nasiaknutá. Tmavá krvavá stopa sa od nej tiahne až do kúpeľne. Kým dievča celé stieklo, vydalo ešte na poriadnu mláku.

„Tak ja zašijem ju, ale rodiť ona už nebude.“ Úder do zátylku ho zasiahne nečakane a tvrdo.

„Neplatím ťa, aby si zo mňa robil debila!“

Chlap, ktorý ho udrel, je profesionál. Jeho platia, okrem iného, aj za to, aby na šľapkách nezostávali stopy po bitke. Nie je zvlášť veľký. Trochu vyšší, ale žiaden golem na steroidoch. Šľachovitý, s ulízanými svetlými vlasmi a tmavými kruhmi pod bledomodrými očami. Ďalšiu ranu schytá doktor do obličky. Zloží sa na kolená. Direktor býva prchký, ale ešte nepočul, aby niekoho mlátil len tak, že mu rupli nervy. Je sadista, nebije ľudí v hneve. To je, ako keby nejaký gurmán hltavo žral bagetu z pumpy, lebo nestihol obed. Musí mať nervy úplne v háji. Panikári. Doktor síce nie je psychiater, ale je mu jasné, že ak si ďalšie poznámky neodpustí, môže skončiť aj horšie ako len s modrinami. Nebude ho dráždiť. Feťáci zostávajú nevypočítateľní, aj keď sú už roky čistí.

„Je mŕtva,“ skonštatuje doktor, hoci to musí byť jasné každému. Bledé telo bez krvi nepripomína ľudskú bytosť, vyzerá skôr ako niečo, čo priniesli od mäsiara.

„Viem,“ pokrčí plecom Direktor. „Už som ju tak našiel. Ten hajzel odišiel a ju tu nechal ležať, nikomu nič nepovedal.“

„Tak mňa ste volali načo?“

Nebolo to prvý raz, čo ho zavolali k poškodenému dievčaťu. Niektorí hostia bývali brutálni. Preto chodili práve sem. Mohli si užiť veci, ktoré na voľnom trhu neboli dostupné ani za peniaze. Zabíjanie však nebolo v ponuke ani v Solis Ortus. Mŕtvoly sú síce jeho odbor, je patológ, ale kriesiť ich nevie. Doma bol plastický chirurg, špecializoval sa na obete mín, no na to mohol v Európe zabudnúť. Bol rád, že ho vôbec nechali robiť medicínu. Výbuchy tu boli raritné, a ktorý domorodec by dovolil, aby jeho pipke robil kozy nejaký Arab? Pokúšal sa im vysvetliť, že je vlastne Paštún, a študoval v Moskve, u svetových špičiek, no nikoho to nezaujímalo. Nesťažoval sa. Mŕtvi nezazerali a štetky boli vďačné. Táto už nebude. Niet ničoho, čo by pre ňu mohol urobiť.

„Chcem, aby ste urobili papiere,“ odpovie Direktor tónom, z ktorého je jasné, že nechápe, čo vlastne patológ nechápe.

„Robíte aj obhliadky, nie?“

„Robím, áno.“

„Tak vy len napíšte papiere, že bez cudzieho vinníka, a ja sa už postarám.“

„Bez cudzieho zavinenia sa píše. Ale toto sa nedá.“

„Jak sa nedá?“ Z Direktorovho hlasu zreteľne počuť hystériu.

„Dobre, len kľud, nehovorím vám, že toto ja nechcem urobiť. Toto ja neviem urobiť,“ snaží sa doktor o upokojujúci tón, hoci sám nemá ďaleko k panike. Nechce sa zapliesť do vraždy, no ešte menej sa chce stať jej obeťou. „Ja napíšem vám do papiera, čo vy mne poviete, ale aj tak mne na to prídu. Nezomrela v nemocnici, budú musieť jej urobiť pitvu.“

„Vybavíme, že ju budete pitvať vy.“

„Celá je ona dorezaná. Toto uvidí každý hneď.“

„A kto na ňu bude kukať okrem vás?“

„Stavíte vy svoju slobodu na toto, že sa na ňu nikto nebude pozerať, iba ja? Dáte vy mi ju do kufra a si ju vezmem sám? Myslíte si vy, že kým ju mne dajú na stôl, že sa na ňu nikto nekukne?“

„No, však ju umyjeme a oblečieme,“ zarazí sa Direktor.

„Dáme jej pyžamo. Kto by sa na ňu díval?“

Doktor sa blahosklonne usmeje. „Koľko mala? Šestnásť? By ste kukali, kto každý bude kukať.“

„Pätnásť… počkajte, to akože… to nemyslíte vážne.“

„Viete vy čo? Mŕtvym to už je aspoň jedno.“

Direktora strasie. Krúti hlavou a mlčí. Vyzerá ako boh bezradnosti. Doktorovi ho príde ľúto.

„Musíte sa vy jej zbaviť,“ vysvetľuje. „Však stále nejaké vám utekajú. Tak poviete, že ona vám ušla. Aj jej rodičia sa nebudú vás pýtať, že ako mohla zomrieť pätnásťročná dievča, o ktorú ste sa mali starať. Čo by ja som mohol napísať? Že dostala ona infarkt? To kto by mne veril? Musel by som ja napísať, že sa ona predávkovala. A toto by ste vy potom jak vysvetľovali? Čo keby rodičia išli sa sťažovať na políciu? Alebo do novín?“

„Zbaviť sa? Ako? Zabalím ju do koberca a hodím do rieky, či čo?“

„Toto ja neviem. Ja ich pitvem iba. Potom ich dakto odnesie.“

„Ale musíte vedieť, ako sa dá zbaviť mŕtvoly, však ste patológ, nie?“

„Toto ja naozaj neviem. Zavolajte Wagnera.“

Direktor pomaly vydýchne. Pôsobí ako vyfučaný balón, akoby sa celý zmenšil a ovisol. Dochádza mu, že naozaj bude musieť zavolať pomoc.

„Tak to tu aspoň upracte, vy ste zvyknutý,“ vyštekne na lekára, otočí sa mu chrbtom a odkráča, akoby mu prikázal opraviť upchatý záchod.

Direktor vie, že Wagnerovi nemôže telefonovať. Sadne do terénnej toyoty s vychádzajúcim slnkom Solis Ortus, n.o., na dverách a ide, čo štvorlitrový dieselový motor dá. Cesta do Hlavného mesta je opäť zasekaná debilmi a vrakmi, čo sa prdúskajú stovečkou, ako keby boli na vychádzkovej jazde. V dedinách nejdú ani šesťdesiatkou. Najradšej by ich potlačil, ale ovládne sa. Vlastne by mal ubrať a dobre si rozmyslieť, čo povie Wagnerovi.

„Čo robíš, kretén, veď nás zabiješ!“

Jeho manželka je vždy hysterická, keď šoféruje. Nemala sa mu natrepať do auta. Pani Direktorová. Reálne šéfuje ona. Preto si ju bral. Má titul, je odbornou garantkou celého resocu. On je iba abstinujúci narkoman s terapeutickým kurzom. Dobre sa navzájom dopĺňajú. Jej sa napríklad viac páčia dievčatá, jemu chlapci. Nelezú si do kapusty. Navzájom sa veľmi nemusia, ale potrebujú sa. Biznis prevádzkujú v malom meste, ľudia si tam čumia do hrncov a pchajú nosy aj do spální. Bez ctihodnej fasády by zaručene boli reči. Tak sa vzali. Sú manželia v strednom veku, ktorým Pán nepožehnal, hoci každú nedeľu vytrvalo chodia do jeho chrámu, modlia sa, márne prosia o zázrak. Tak tí dobrí ľudia robia aj nemožné, aby pomohli cudzím deťom, ktoré sa dostali do problémov. Že by to mohla byť zlatá baňa, to vlastne nikomu nenapadne.

„Dvojitá plná neni múr,“ zarehoce sa na vlastnom tisíckrát zopakovanom nevtipnom žarte, ale nie je v tom veľa veselia.

„Mala si tam zostať a dohliadnuť na veci.“

„Na čo mám dohliadať? Doktor sa postará a ona už nikam neodíde,“ obráti sa k nemu a vyfúkne dym. Vie, že neznáša, keď fajčí v jeho aute. Interiér je z jemnej kože, nedostane z nej smrad celé týždne. „Radšej dohliadnem na teba, aby si zasa neurobil s Wagnerom dohodu, za ktorú zaplatím ja.“

Večne dávala najavo, že služby pre top klientelu sú jej proti srsti. Keby chodili za chalanmi, bolo by jej to jedno. Lenže páni preferovali dievčatá. Pochopiteľne si vyberali najlepšie kusy. Tie, na ktoré mala slabosť aj ona. Nikdy nedokázala oddeliť biznis od súkromia. Lenže nebyť obchodu, nikdy by nezískali ani licenciu, nieto pravidelný prísun tovaru a dokonalé krytie.

„Už s tým, do riti, prestaň,“ zavrčí podráždene Direktor.

„Bez neho by si dodnes muklovala ako právnička v korporácii. Fantazírovala by si nad čajočkami z open spaceu, ktoré práši tvoj manažér, a klikala by si si na myšku sama. Radšej mu zavolaj, že sme už v meste.“

Dom vo vilovej štvrti na kopci pôsobí skromne. Teda tá časť, ktorú vidieť. Wagner si potrpí na luxus aj na súkromie. V predných častiach vily ani jedno neukazuje. Vstupná hala vyzerá ako kombinácia pracovne a obývačky. Všetko od svetlosivého koberca cez nábytok z bukového masívu až po krémovú kožu sedačiek a chrómované lampy je kvalitné, no nie ohurujúco drahé. Jediným krikľavo nevkusným prvkom v interiéri je Wagnerova havajská košeľa a šortky. Drobný chlap s nadváhou, ale stále hustými tmavými vlasmi. Sú nápadne čierne, akoby si ich farbil. Keď si sadne do kresla, bosé nohy v plastových žabkách mu nedosiahnu na zem. Vyzeral by smiešne, ale vyžaruje z neho takmer hmotné sebavedomie. Oči sa mu vždy smejú, škodoradostne, ako keby o vás vedel niečo zábavné, na čo ste zatiaľ sami neprišli. Ako keď máte na fıremnom večierku rozopnutý rázporok, alebo cucflek na krku, a všetci sa vyškierajú, ale nikto nič nepovie, aby ostatným nekazil zábavu. Na správu o mŕtvom dievčati zareaguje lepšie, ako čakali.

„Ktorému pánovi sa to stalo?“ Pýta sa, ako keby sa to niekomu mohlo len tak prihodiť, samo od seba. Drobná nehoda. Direktor naňho pozrie a mykne plecom.

„Jasné,“ prikývne Wagner. Nemusia hovoriť meno. Na Broňu mali slabosť všetci. Na fľaše iba jeden.

„Čo ho tak vyhecovalo? Nezabrala ani viagra s koksom?“

„No. A bol aj ožratý, na kašu,“ skonštatuje Direktorová. „Čo teraz?“ Spýtavo pozrie na Wagnera, ale ten mlčí.

„Manžel zavolal toho nášho doktora, ale toto nevie ani on vybaviť. Musíme sa jej nejak zbaviť a ohlásiť, že ušla. Bude to tak najlepšie. Nikto ju nebude naozaj hľadať, iba matka, ale matka je socka, nebude nikoho zaujímať a po čase sa na všetko zabudne. Len sa jej musíme zbaviť nejako, aby ju naozaj nikto nenašiel, ani náhodou.“

Wagner ju bez slova počúva.

„Ale aj keby ju raz niekto našiel, tak my s tým už nebudeme mať nič, keď od nás ušla. Však feťáčke na úteku sa môže stať hocičo, nie?“

Keď už je ticho naozaj trápne, Wagner sa usmeje a teatrálne rozpaží. „Jasné, zbavte sa jej. Na to ste sa ma fakt nemuseli pýtať.“

Direktor vie, že ich v tom nenechá. Pomôže im. Určite. Je to len otázka ceny. Asi treba handlovať. Wagner je ako turecký predavač na bazári. Miluje zjednávanie.

„Ja… My so ženou nevieme ako. Nemáš niekoho, kto by vedel pomôcť?“

„Nemám, ale poviem ti, čo by som urobil ja, keby som mal mŕtvu kurvu v bordeli.“ Direktorovou ženou mykne, akoby jej niekto vylepil.

„Prepáčte, mŕtve decko v polepšovni,“ usmeje sa Wagner ešte viac na pohoršenú ženu.

„Ja by som na vašom mieste zavolal niekoho, kto je na tieto veci profík.“ Vychutná si dramatickú pauzu. Ako fagan, ktorý vytrhol muche obe krídla a teraz, keď vie, že nikam neuletí, si necháva čas na nohy. Iba naňho vyvaľujú oči, sedláci.

„Zavoláme políciu,“ žmurkne a vyberie z vrecka na šortkách mobil. Direktorovej sa zatočí hlava, takmer odpadne. Jej manžel sa zmätene mrví na kraji koženej sedačky, akoby sa nevedel rozhodnúť, či sa má vrhnúť na Wagnera, alebo ujsť.

„Kľud.“ Wagner urobí ľavou rukou upokojujúce gesto, zatiaľ čo pravou prehľadáva kontakty. „Zavolajte mu a povedzte, že Evelyn potrebuje pomoc. Píš si,“ začne diktovať číslo.

Len čo Direktor zadá poslednú číslicu, na displeji naskočí meno. Má ho v zozname. „Ale to je…“ zarazene pozerá na Wagnera.

„Isteže je to on. A čo si si myslel, že o čom to celé je? O peniazoch? Kriste, vy dvaja ste ešte sprostejší ako tie vaše kurvy,“ vzdychne. „Navaľ záznam a vypadnite riešiť veci, lebo sa tam tá feťáčka začne aj rozkladať.“ Postaví sa pred nich a otrčí dlaň. Direktorovi chvíľu trvá, kým mu dôjde, čo od neho chce.

„Záznam ti dáme spolu s ostatnými, teraz ich tu nemám, sorry, ale išli sme tak narýchlo, že mi to ani nenapadlo.“

Smiech zmizne z Wagnerových očí, ako keď zhasnú žiarovku. Sú tmavé, úplne čierne, ako oči plyšových zvieratiek. Zrazu je v nich číra, koncentrovaná zúrivosť.

„Ty si tam nechal video, ty feťácky debil? Vieš, čo by sa stalo, keby sa dostalo von?“

Ešte nikdy nepočul Wagnera vrieskať. A už nikdy nechce. Na spiatočnej ceste trhne traťový rekord, žena ani nepípne. Volá na číslo od Wagnera. Po chvíľke ticha sa mužský hlas vecne opýta, kedy a kde. Profík.

„Čo pre ňu môžem urobiť?“ Keď dorazili, už na nich čakal v kancelárii. Z majorovho hlasu presakuje potláčaná úzkosť.

„Potrebuje zmiznúť,“ povie Direktorová a díva sa mu na špičky tenisiek. Sú značkové a drahé. Limitovaná séria. Pohodlné, ale špinavé. Džínsy od Armaniho, polokošeľa s krokodílom, motorkárska bunda. Prada. Luxusná verzia typickej uniformy policajta v civile. Na ľavej ruke Breitlingy. Hnedé vlasy, predčasne šedivé, nemôže mať viac ako štyridsať. Sympatická tvár, otvorený, priateľský pohľad. Napriek tomu jej pripadá upotený a lepkavý. Ale možno je zaujatá. Nie je pravidelný návštevník, no pamätá si ho. Šéf Národnej protizločineckej agentúry. Pán je VIP. Tak sa aj správa, predovšetkým k dievčatám. Nie je vyslovene problémový, nič horšie ako pár faciek a vulgarizmov nepadlo. Ale mal priemernú výšku, váhu aj ostatné rozmery, komplex menejcennosti by uňho nečakala. Bola si istá, že rozdáva, čo doma dostáva.

„Manžel vás za ňou zavedie,“ ukáže na schodisko. Sama sa vydá do pivnice. Prejde špinavou chodbou s opadanou omietkou a odomkne otlčené dvere so sivým popraskaným náterom a jednoduchou zámkou pod čiernou bakelitovou kľučkou. Za prvými dverami sú druhé, tiež sivé, ale z matnej ocele. Majú špeciálnu elektronickú zámku, otvárajú sa dovnútra. V miestnosti osvetlenej holou žiarovkou je špičková, počítačom regulovaná klimatizácia a stará školská lavica, na nej výkonný laptop a diskové pole. Zo steny trčí hrubý zväzok káblov. Väčšina z nich je mŕtva, pozostatok z čias videokaziet. Pred lavicou je tmavozelené záhradné kreslo z plastu. Sadne si, strčí do laptopu USB kľúč a zadá heslo. Nakliká izbu, v ktorej zabili Broňu.

„… sú všetko úplné sprostosti,“ ozve sa hlas policajta.

Zvolí kameru, z ktorej má výhľad na oboch mužov. Umyté telo leží na posteli, práve sa ho snažia zabaliť do krvavej posteľnej bielizne.

„Najlepšie fungujú tie najjednoduchšie riešenia. Zakopeme ju v lese,“ vysvetľuje chlap z NAPA manželovi.

Direktorová začne prehľadávať archív, aby pre Wagnera skopírovala všetko zaujímavé. Chlapi vlečú mŕtve dievča z izby. Nie je to práve povznášajúci pohľad, ale furt znesiteľnejší ako záznam pre Wagnera.

„Mali by sme počkať do tmy,“ začuje ešte mudrovanie manžela.

Vráti sa k záznamu z noci. Broňa bola drzá krava, no napriek tomu sa Direktorová nedokáže dívať, ako sa jej teplé, poddajné telo v priebehu minút zmení na kus surového mäsa. Vždy jej úžasne voňala. Na zlomok sekundy akoby ju zacítila. Povzdychne si a sústredí sa na robotu. Systém je zložitý, nevyvíjali ho pre amatérov. Začne kopírovať nahrávku, to je priorita. Treba ju okamžite doručiť Wagnerovi. Útek ohlásia ráno. A budú musieť zavolať matke.

Zvonia dlho. Je v práci, musí sa nenápadne vypariť na záchod. Neplatia ju za to, aby telefonovala.

„Haló?“

„Pani Veselá?“

„To som ja, hej. Stalo sa niečo?“

„Moment, prepojím pána riaditeľa.“

Vedela, že to nebudú dobré správy. Zo Solisu sa ozývali, len keď boli problémy. Mala pocit, že terapeuti považujú rodičov za nutné zlo, a vlastne sa vôbec nečudovala. Keby rodičia zvládali výchovu svojich detí, nemuseli sa s nimi teraz trápiť profesionáli. Bolo jej jasné, že ako matka zlyhala. Riaditeľ resocializačného centra mal pochopenie, vedel, že má dve roboty, aby sa dokázala postarať o dcéru, obe mizerne platené, fyzicky vyčerpávajúce a duševne ubíjajúce. Nevyčítal jej, že to nezvládla.

„Nie je to iba vaša vina, ako dopadla, ale je to výhradne vaša zodpovednosť,“ vysvetlil jej na prvom stretnutí. „My tú zodpovednosť prevezmeme, je to naša práca, ale práve preto si, na rozdiel od vás, nemôžeme dovoliť žiadne chyby, rozumiete?“ Rozumela. Pre Broňu bude najlepšie, keď matka z jej života zmizne, zverí ju ľuďom, ktorí, na rozdiel od nej, vedia, čo robia. Len, žiaľ, ani oni nie sú všemocní. Následky toľkých rokov zanedbávania a mizernej výchovy sa nedajú odstrániť len tak.

Do konca života nezabudne na deň, keď v práčovni odpadla a šéfka ju poslala domov. Najprv sa zľakla, keď spoza dverí bytu začula hluk. Broňa bola v škole. Mala byť. Hneď jej došlo, že vlamači by si nepúšťali hudbu. Opatrne odomkla a vošla, ale v tom huriavku by ju nepočuli, ani keby vykopla dvere a začala strieľať. Boli na balkóne. Traja chlapci, Broňa a ešte jedno dievča. Opäť sa jej zatmelo pred očami, tentoraz od rozčúlenia a hrozného sklamania. Záškoláctvo by od vlastnej dcéry nečakala.

Ešte sa jej drzo rehotala do ksichtu. Nielen Broňa, všetci sopliaci sa smiali, ako keby bola nejaký šašo v cirkuse. Nikdy dcéru nebila, ale vtedy jej ušla ruka. Facka sadla dokonale, Broňu hodilo do spolužiaka, vyrazila mu z úst horiacu cigaretu bez fıltra, a keby ju nezachytil, určite by spadla. Lenže dievča sa ďalej rehlilo, híkavým, neovládateľným smiechom, na ktorom bolo niečo strašidelné. Vtedy jej do nosa udrel pach. Aj ona fajčila, nie veľa, tak tri-štyri cigarety denne, ku káve. Cigareta voňala inak.

„Čo je to?“ Zohla sa a zdvihla spolovice vyfajčenú, šúľanú cigaretu.

„To čo je?!“ Prestala sa ovládať. Ešte nikdy marihuanu nevidela, ale okamžite pochopila. Zrazu bolo jasné, prečo sa všetci kŕčovito chichotali a nedokázali prestať. Boli dočista sfetovaní. Vychovala feťáčku.

Broňu zamkla v byte, kumpánov vykopla. Vrieskala a tiekli jej pritom slzy. Jasne im vysvetlila, že už v živote neprekročia prah ich bytu, lebo ich vyhádže z balkóna, to im aj odprisahala, akože je Boh nad ňou. Šla rovno do školy, za triednou. Najprv sa opatrne opýtala na vymeškané hodiny. Bolo ich dosť, ale všetky ospravedlnené. Ospravedlnenky boli od otca tej druhej dievčiny. Gynekológ. Poznala ju, bývala o dva vchody ďalej, ale chodila na inú školu, súkromnú, preto to nikomu nebolo podozrivé. Učiteľka sa v tom veľmi nevŕtala.

„Má štrnásť, a už ženské problémy, nechcela som ju zbytočne traumatizovať,“ obhajovala sa. „Výsledky má priemerné, nijako sa nezhoršila, len trochu viac vynechávala. Ale učivo vždy dobehla.“

Nič si nevšimla, o žiadnej marihuane nevedela. „Nie v našej škole, to vám garantujem, pani Veselá. Musela sa zapliesť s nejakou zlou partiou. Ale určite by ste to mali riešiť. Viete, ako to chodí, dnes to svinstvo iba fajčia, zajtra si ho už budú pichať do žily, je to len otázka času,“ povzdychla si triedna súcitne, ale pomôcť nevedela. „Skúste sociálku, oni s tým majú skúsenosti, my sme len škola,“ poradila jej a zmizla v zborovni.

Aj pani na sociálke bola milá. Všetci boli milí, každý mal pochopenie.

„Nebudem vám tu vešať bulíky na nos, nie je to dobré, no. Vaša dcéra je závislá a to sa dá liečiť, ale nie vyliečiť. Už bude navždy narkomanka, ale môže navždy abstinovať a zvyčajne, keď sa to zachytí včas, tak sa tie decká úplne vrátia do normálneho života. Nebojte sa, pomôžeme vám, nato sme tu,“ podávala jej papierovú vreckovku. Už zasa revala. Kto by nereval?

„Dnes máme už aj u nás dobrých odborníkov. Poznám resocializačné zariadenie, ktoré dokáže hotové zázraky. Nie lacné, ale stojí za každý cent, verte mi. A niečo zaplatí aj vúcka.“

Tisícdvesto eur mesačne. Už aj s tou pomocou od župy. Toľko nezarobí ani v dvoch robotách naraz. Možno, keby vzala nadčasy v reštaurácii, tam by jej dali aj najesť. Nájom však platiť musí, inak príde o byt a takto by jej naň nezostalo. Vedela, že štát môže dávať aj nejaký príspevok aj na bývanie, ale nie keď má človek tisícdvesto v čistom.

„Nemala by som vám to takto… ale existuje riešenie,“ ozvala sa do ťaživého ticha pani zo sociálky. „Keby tú resocializáciu nariadil súd, museli by tam vašu dcéru zobrať a všetky náklady by zaplatilo naše ministerstvo. Ale nikomu nehovorte, že to máte odo mňa. Viete, ako to chodí, šéfovi by sa nepáčilo, že tu len tak rozdávam štátne peniaze. Ale však nech ich radšej dajú na vašu dcéru, inak ich beztak rozkradnú tí hore.“ Prevrátila oči k stropu a sprisahanecky žmurkla. Na vráskavej tvári s hrubou vrstvou mejkapu to gesto vlastne nezapôsobilo veľmi priateľsky, náhle jej pripomenulo hlúpy horor s klaunmi, ktorý videla ešte ako mladé dievča, no bola vďačná za ten prejav ľudskosti. Úradov sa vždy trochu bála, vlastne sa ich bála veľmi, ale tu to bolo iné. Nevyzeralo to inak. Na prvý pohľad kancelária pripomínala všetky ostatné, v ktorých ju ponižovali úradníci. Ale táto pani v krikľavých farbách a s prenikavou voňavkou sa k nej správala pekne. Dala jej pohár vody, keď začala revať, a trpezlivo čakala, kým ju to prejde. Chcela jej pomôcť. Bronina matka nebola zvyknutá, aby jej niekto pomáhal. Znova sa rozvzlykala.

„No tak, neplačte, je to len formalita, aby ste to nemuseli platiť vy,“ chlácholila ju úradníčka. „Veď vám môže byť jedno, kto dcérke predpíše liečenie, či doktor, alebo sudca, hlavne, že ju tam budú musieť zobrať a budete si to môcť dovoliť.“

„Veď ja nie preto. Mi len prišlo ľúto, lebo ku mne už dávno nebol nikto taký dobrý ako vy.“

„No však mám takého vnuka, ako je ona. Tiež má štrnásť. Nebojte sa, všetko zariadime a bude dobre. Dohodnem vám to na súde, aj tam sú len ľudia, tiež majú deti, každý ocení, že sa staráte, radi vám vyjdú v ústrety. Vybavím vám aj jej najlepšie zariadenie v kraji – Solis Ortus. Znamená to východ slnka. Je to také symbolické, že po každej tmavej noci nakoniec vyjde slnko.“

Bronina mama dokonca ani nemusela chodiť na súd. Pani Vierka zo sociálky všetko obehala a nestálo to ani cent. Po Broňu prišli k nim domov. Vraj aby videli prostredie, z ktorého pochádza. Veľmi milí ľudia. Manželský pár, sami bez detí, tak sa rozdávali cudzím. Prísni a zásadoví, ale hneď si všimla, akí sú plní lásky. Stačilo sledovať, ako sa tá pani pozerala na Broňu. Hovorila s ňou odmeraným tónom, akože si robila autoritu, ale v jej očiach bola neha, to nedokázala zakryť. Mala z nich fakt dobrý pocit.

Lenže nevďačné dievčisko aj tam robilo problémy. Že vraj sústavne. Ani po dvoch rokoch nemohli povoliť návštevy, o priepustke ani nehovoriac. Že stále recidivovala. Boli z nej už vraj dočista zúfalí, ale považovali za svoju povinnosť nevzdať sa a dať jej aj tretiu, aj piatu, aj desiatu šancu. Zľakla sa, že ich predsa len prešla trpezlivosť a volajú, že ju posielajú domov. Že je nevyliečiteľná.

„Mrzí ma to, zasa ušla,“ oznámi jej riaditeľ. „Políciu sme už informovali, budú ju hľadať.“

Koniec ukážky