Danielle Steel

MAGIC

Copyright © 2016 by Danielle Steel

Translation © 2017 by Zuzana Gašparovičová

Jacket design © 2017 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu Magic (Delacorte Press, an imprint

of Random House, a division of Penguin Random House LLC,

New York 2016) preložila Zuzana Gašparovičová.

Redigovala Nataša Ďurinová. Obálku navrhla Soňa Šedivá.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2017

ako svoju 1162. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5676-7

Svojim milovaným, úžasným deťom.

Nech je váš život plný zázrakov.

Hľadajte ich!

Verte v ne!

Uchovajte si ich v srdci!

Vy ste zázrakom môjho života.

Milujem vás z celého srdca a duše.

Mama/ds

Kapitola 1

Večera v bielom je hymnus na priateľstvo, na radosť, na eleganciu, je to óda na nádherné parížske pamiatky. Koná sa každý rok v júni a patrí k nezabudnuteľným zážitkom.

Mnohé svetové metropoly sa pokúšajú tento zvyk napodobniť, no neveľmi sa im to darí. Len v Paríži je toto podujatie výnimočné, jedinečné a neopakovateľné a zaslúži si uznanie a úctu. Večera je tak dokonale pripravená a zorganizovaná, že je takmer nepredstaviteľné usporiadať podujatie na rovnakej úrovni niekde inde.

Korene tejto ojedinelej udalosti siahajú asi tridsať rokov dozadu, keď sa istý námorný dôstojník rozhodol, že s manželkou a so svojimi blízkymi oslávia netradične a originálne výročie svojho sobáša. Dvadsať priateľov sa oblieklo do bieleho a zišli sa pred jednou z obľúbených pamätihodností Paríža. Priniesli si vlastné skladacie stoly, stoličky, obrusy, porcelánové taniere, strieborné príbory, kvety a chutné jedlo. Sami si nachystali všetko na hostinu a s priateľmi si užili veľkolepú oslavu. Z príjemného večera sa zrodil čarovný zvyk.

Stretnutie v bielom odeve sa uskutočnilo aj ďalší rok, tentoraz na inom, nemenej pozoruhodnom mieste. Odvtedy sa z Večere v bielom stala tradícia. Rok čo rok sa na posedení zúčastňuje čoraz viac ľudí a spoločne, v rovnakom duchu oslavuje júnovú noc.

Na podujatie môžu prísť iba pozvaní. Parížania rešpektujú všetko, čo sa týka tejto zvláštnej, utajovanej, zato rokmi udržiavanej slávnosti. Biely odev, vrátane topánok, je podmienkou. Každý hosť vynaloží veľa námahy, aby prišiel v elegantnom bielom oblečení a zachoval dohodnuté pravidlá. Večera v bielom sa každoročne koná v blízkosti inej historickej pamiatky. Paríž na to ponúka nekonečné možnosti, či už pred Notre Dame, Víťazným oblúkom, pod Eiffelovou vežou, pri paláci na Trocadéro, na Námestí svornosti, medzi pyramídami pred Louvrom, alebo na námestí Vendôme. Každé miesto, ktoré organizátori doteraz vybrali, bolo naozaj krásne a dôstojné.

Za tie roky nabrala akcia také rozmery, že sa z priestorových dôvodov musela konať na dvoch miestach a počet pozvaných hostí dosiahol pätnásťtisíc. Ťažko uveriť, ale ani pri toľkých ľuďoch sa slávnosť nezvrhla, hostia sa správajú slušne, vyzerajú elegantne a dodržiavajú pravidlá. Okrem jedla bielej farby, ktoré sa uprednostňuje, servírujú aj honosnejšie chody a, samozrejme, žiadne hotdogy, hamburgery či obložené chlebíky. Každý si prinesie kompletnú večeru, položí ju na biely obrus a pri konzumácii používa strieborný príbor. Nápoje pijú hostia z krištáľu a z čínskeho porcelánu, presne ako v reštaurácii alebo doma, keď si chceme uctiť návštevu. Všetko, čo z pohostenia zostane, uložia do špeciálnych nádob a na sklonku večera zvyšky a odpadky zúčastnení vyzbierajú do posledného cigaretového ohorka a vyhodia. Na jedinečnom mieste, ktoré pre toto podujatie organizátori vyberú, nesmie zostať ani stopa po hodujúcich. Hostia sa spôsobne usadia a rovnako slušne aj odídu.

Policajti nad podujatím s obrovským počtom účastníkov privierajú oči, nevyžadujú od organizátorov žiadne povolenie, ktoré by istotne pokazilo prekvapenie, a je pozoruhodné, že nikto slávnosť nenarušil tým, že by sa nepozvaný vtrel medzi hostí. Pozvanie na Večeru v bielom je veľkou poctou a každý, kto ho dostane, si to naozaj váži. Tí, ktorí sa na zoznam hostí nedostali, nedávajú sklamanie najavo. Večera doteraz zakaždým prebehla bez incidentov alebo prejavov nepriateľstva, ako večer plný čistej radosti umocnenej vzájomnou úctou a láskou k mestu.

Fígeľ spočíva v tom, že hostia nevedia, kde sa udalosť odohrá. Rozhodujú o tom šiesti hlavní organizátori, ktorí tajomstvo strážia ani oko v hlave. Bez ohľadu na to, kde to bude, pozvané páry si so sebou prinesú rozkladací stôl s dvomi stoličkami ‒ rozmery sú určené už vopred.

Šesť hlavných organizátorov oznámi vedúcim skupín najprv miesto zrazu. Pozvaní sa presne o dvadsiatej hodine a pätnástich minútach zhromaždia s nádobami s jedlom, stolmi a stoličkami. V súčasnosti v Paríži večerajú dve skupiny na dvoch rôznych miestach. Vzrušenie narastá, keďže o mieste konania akcie sa dozvedia až večer. Snažia sa uhádnuť, ktoré to tento rok bude, stále sú to však iba domnienky. Paríž ponúka nádherné lokality, musia sa však vždy nachádzať neďaleko miesta zrazu. Všetci sa načas zídu na určenom mieste, oblečení v bielom a vybavení všetkým potrebným. Priatelia sa vzájomne hľadajú v dave, vyvolávajú mená kamarátov a potešene zisťujú, kto prišiel. Panuje medzi nimi výborná nálada. Po polhodine, presne o trištvrte na deväť, im prezradia definitívne miesto konania akcie, zvyčajne len päť minút chôdze od miesta zrazu.

Vo chvíli, keď to hosťom oznámia, každému páru alebo skupine priateľov pridelia presne vymedzený priestor, kde si rozložia stoly v dlhých usporiadaných radoch. Účastníci často prichádzajú v skupinách, zvyčajne sú to dvojice a hlúčiky priateľov, ktorí sa už roky zúčastňujú na tejto udalosti. Za stolmi potom jeden vedľa druhého pokojne večerajú.

O deviatej je už sedemtisíc šťastlivcov premiestnených pred jednou z veľkolepých parížskych pamiatok, presne na centimeter im vymerajú priestor, každý rozloží stôl a stoličky, rozprestrú obrusy a vytiahnu svietniky. Ulica vyzerá ako veľká svadba. O pätnásť minút sa prítomní usadia so šťastnými, rozžiarenými tvárami v očakávaní výnimočného večera. Starí aj noví priatelia si nalejú víno. Vzrušenie z odhaleného tajomstva pripomína nedočkavosť detí očakávajúcich prekvapenie na narodeninovom večierku. O pol desiatej je zábava v plnom prúde. Priestor so stolmi vyzerá dokonale.

Večera sa začína hodinu pred západom slnka. Keď slnko klesne za obzor, hostia zapália sviečky. Celé námestie, kde sa podujatie koná, sa za súmraku ožiari množstvom plamienkov. Sedemtisíc oslavujúcich hostí odetých v bielom si pripije s trblietajúcimi krištáľovými pohármi. Strieborné svietniky na stole priťahujú zrak. O jedenástej v noci si hostia rozdajú prskavky a zapália ich. Účastníkov podujatia po večeri zabáva tanečná skupina. Z katedrály Notre Dame zaznejú zvony a kňaz im z balkóna požehná. Polhodinu po polnoci dav zbalí drahé taniere, poháre i všetok riad, poupratuje po sebe a vytratí sa do noci. Po hodujúcich nezostane ani stopy okrem spomienok na krásny večer, na nové priateľstvá a čarovné chvíle, ktoré spolu prežili a ktoré im navždy utkvejú v pamäti.

Ďalšou zaujímavosťou tohto podujatia je, že peniaze nehrajú žiadnu úlohu. Pozvaní neplatia žiadne poplatky, na slávnosti sa nič nepredáva a za nič sa neplatí. Každý si prinesie vlastné jedlo a účasť na akcii sa nedá vymôcť za peniaze. Organizátori pozvú len vybraných hostí a celá akcia si zachováva úroveň a dôstojnosť. Niektoré mestá sa pokúšali z podobných podujatí vyťažiť a večer pokazili, lebo na hostine sa zúčastnili výtržníci, ktorí tam síce nemali čo robiť, ale zaplatili si. Chuligáni pokazili zážitok všetkým ostatným. Večera v bielom v Paríži sa drží pôvodného modelu a celé podujatie zakaždým dopadne skvele. Pozvaní s napätím sledujú, ako sa dátum konania akcie blíži. Za tridsať rokov sa miesto večere ani raz neprezradilo. Tento fakt robí podujatie ešte príťažlivejším. Ľudia celý rok čakajú na deň, čo ich nikdy nesklamal a navždy si ho od prvého okamihu po posledný zachovali v pamäti. Šťastlivci, ktorých pozvali, na Večeru v bielom nikdy nezabudnú a ten večer by istotne označili za magický.

Jean-Philippe Dumas sa prvý raz zúčastnil na Večeri v bielom pred desiatimi rokmi, keď mal dvadsaťdeväť rokov. Bol priateľom jedného z organizátorov, mohol teda pozvať deväť párov, ktorí vytvorili skupinu dvadsiatich známych, sediacich za stolmi hneď vedľa seba. Odvtedy každý rok veľmi opatrne vyberal hostí; k dobrým priateľom, ktorých pozval už predtým, pripojil aj nových, o ktorých bol presvedčený, že s úctou dodržia pravidlá podujatia a dobre sa zabavia.

Zoznam hostí zostavoval starostlivo a premyslene. Bral to veľmi vážne. Keby pozval niekoho, kto by večer neocenil a nebavil by sa, alebo by ho využil ako príležitosť na nadväzovanie pracovných kontaktov, čo organizátori považovali za neprípustné, nasledujúci rok by previnilca zamenil niekým iným. Väčšinou však pozýval tých istých ľudí, ktorí si túto príležitosť nesmierne vážili.

Keď sa Jean-Philippe o sedem rokov neskôr oženil s Američankou Valerie, jeho žena sa rovnako nadšene zúčastňovala na tejto akcii a hostí vyberali spoločne.

Dumas pracoval v známej firme na oddelení medzinárodných investícií. Valerie ho stretla dva týždne po tom, ako sa z USA presťahovala do Paríža. Tridsaťpäťročná sa stala zástupkyňou šéfredaktorky francúzskeho vydania časopisu Vogue a hlavnou kandidátkou na túto pozíciu, lebo jej nadriadená sa o dva roky chystala do dôchodku. Jean-Philippe sa do Valerie pred ôsmimi rokmi zamiloval na prvý pohľad. Bola vysoká, štíhla, elegantná a zdobili ju dlhé a rovné tmavé vlasy. Valerie mala výborný vkus, zmysel pre humor a hneď si obľúbila jeho priateľov, medzi ktorých skvele zapadla. Skvelý vzťah vyústil do manželstva.

Počas šiestich rokov sa Jeanovi-Philippovi a Valerie narodili tri deti, dvaja chlapci a dievča. Tvorili pár, s ktorým chcel každý tráviť čas. Valerie pracovala v americkom Vogue od skončenia univerzity. Prácu brala vážne, ale zároveň bola dobrou manželkou a matkou, darilo sa jej skĺbiť osobný a pracovný život. Paríž jej vyhovoval, už by nechcela žiť inde.

Kvôli manželovi sa naučila po francúzsky, potrebovala to aj pre svoju prácu, lebo komunikovala s fotografmi, stajlistami a návrhármi. Jean-Philippe si ju pre ťažký americký prízvuk doberal, ale dohovorila sa plynule. Každé leto brali deti do Maine k jej rodine, aby spoznali amerických bratrancov a sesternice, ale Francúzsko sa Valerie stalo domovom. Práca v New Yorku ani samotné mesto jej nechýbali.

Paríž bol pre ňu najkrajšou metropolou na svete. Dvojica mala široký okruh priateľov a viedli pekný život. Žili v nádhernom byte, často sa zabávali, niekedy pre priateľov navarili alebo zorganizovali večierok a objednali profesionálneho kuchára, aby nachystal večeru. Ich pozvanie domov či na Večeru v bielom bolo poctou.

S Benedettou a s Gregoriom Marianiovcami sa Valerie zoznámila v Miláne počas Týždňa módy, keď začala pracovať pre francúzske vydanie Vogue. Okamžite si padli do oka a Jean-Philippe si taliansky pár tiež obľúbil. Na Večeru v bielom ich pozvali ešte predtým, než sa Jean-Philippe a Valerie vzali. Odvtedy Marianiovci každý rok pravidelne prilietali z Milána, aby sa zúčastnili na akcii. Tento rok prišla Benedetta v bielych pletených šatách, ktoré si sama navrhla a ktoré zvýrazňovali jej dokonalú postavu. Obuté mala lodičky s vysokými opätkami. Gregorio si obliekol biely oblek s bielou hodvábnou kravatou uviazanou na bezchybnej bielej košeli a na nohách mal biele semišové topánky. Gregorio s Benedettou vždy vyzerali, akoby práve vystúpili zo stránok módneho časopisu.

Obe rodiny sa módou zaoberali celé stáročia a dokázali skĺbiť svoje nadanie tak, že prinášalo úžitok obom rodom. Benedettina vetva vyrábala úplety a športový odev, preslávený na celom svete. S jej návrhárskym talentom sa im darilo ešte väčšmi. Marianiovci zase v Taliansku posledných dvesto rokov vyrábali tie najjemnejšie látky. Pár sa vzal pred dvadsiatimi rokmi a Gregorio odvtedy s manželkou profesionálne spolupracoval. Jeho bratia riadili rodinné továrne a dodávali im látky. Marianiovci boli od Jeana-Philippa a Valerie o trochu starší; Benedetta mala štyridsaťdva a Gregorio štyridsaťštyri rokov, ale boli skvelí spoločníci. Deti nemali. Benedetta nemohla otehotnieť a adopcia sa im nepozdávala. Návrhárka venovala všetku lásku, čas a energiu práci, ktorú vykonávala bok po boku s manželom, a spoločne dosiahli skvelé výsledky.

Boľavým miestom ich manželstva bola Gregoriova slabosť pre pekné ženy, z času na čas sa v bulvárnych časopisoch objavili škandalózne články o jeho neverách. Benedetta o manželových aférach vedela, ale rozhodla sa prehliadať ich. Známosti sa zvyčajne skončili rýchlo a nikdy nešlo o nič vážne. Ženy, s ktorými ju podvádzal, Gregorio nemiloval. Nerobil nič horšie než väčšina manželov jej talianskych priateliek. Keď niektorý z románikov vyšiel najavo, Benedetta frflala a sťažovala sa, ale Gregorio sa zakaždým kajal a prisahal, že ju vášnivo miluje, a ona mu napokon odpustila. Slúžilo mu ku cti azda len to, že nespával so ženami svojich či manželkiných priateľov. Beznádejne ho priťahovali mladé modelky. Benedetta ho síce držala čo najďalej od nich, aby ho nepokúšali, ale on si ich poľahky vyhľadal sám. Zakaždým sa našla mladá pipka, ktorá zbožne visela na jeho perách, a Benedetta nad tým zatvárala oči. Keď si však vyšli spolu von, na cudzie ženy sa Gregorio ani neobzrel. Tváril sa ako oddaný manžel, ktorý svoju ženu vrúcne miluje. Bol to charizmatický, príťažlivý muž a s Benedettou tvorili krásnu dvojicu. Aj v ten večer s nadšeným výrazom na tvári, po boku Jeana-Philippa a ďalších priateľov na Dauphinovom námestí vedno čakali, kedy sa dozvedia miesto konania tohtoročnej Večere v bielom. Všetci sa ho snažili uhádnuť, Jean-Philippe si myslel, že pôjde o námestie pred Notre Dame.

Nemýlil sa. Novinu im oznámili presne o trištvrte na deväť. Davom to radostne zašumelo. Ozval sa potlesk. Bolo to obľúbené miesto všetkých Parížanov. Medzitým sa dostavili aj zvyšní hostia, pripravení zúčastniť sa na podujatí.

Chantal Givernyová bola jednou z najbližších priateliek Jeana-Philippa. Dumas ju každoročne pozýval na večeru. Mala už päťdesiatpäť rokov, bola teda o trochu staršia než ostatní hostia. Dlhé roky patrila k úspešným scenáristkám. Vyhrala dvoch Cézarov, v Spojených štátoch bola nominovaná na Oskara a Zlatý glóbus. Chantal bola sopka plná nápadov. Písala zaujímavé scenáre a občas pripravovala dokumentárne programy na významné témy, týkajúce sa neprávostí a krutostí páchaných na ženách a deťoch. Práve pracovala na ďalšom scenári, ale Večeru v bielom si nedala ujsť. Bola Dumasovou dôverníčkou a obľúbenkyňou. Stretli sa na istom večierku a rýchlo sa spriatelili. Často spolu zašli na obed a Jean-Philippe sa so scenáristkou o všetkom radil. Bezvýhradne dôveroval jej úsudku a ich priateľstvo a čas, čo spolu trávili, obohacoval oboch.

Givernyová bola šťastná, keď sa s Valerie vzali, a bola si istá, že sú jeden pre druhého stvorení. Stala sa krstnou matkou ich najstaršieho syna Jeana-Louisa, ktorý mal teraz päť rokov. Sama mala tri dospelé deti, ale ani jedno nežilo vo Francúzsku. Keď Chantal ovdovela, naplno sa obetovala deťom. Jean-Philippe vedel, aké ťažké je pre ňu nemať ich nablízku. Vychovala z nich samostatných ľudí, ktorí si nebojácne plnili sny. Mladší syn Eric bol umelec v Berlíne; starší syn Paul pracoval ako nezávislý režisér v L. A., dcéra Charlotte vyštudovala v Londýne ekonomickú univerzitu a na Kolumbijskej univerzite v USA si urobila doktorát. Teraz pracovala v jednej z významných bánk v Hongkongu. Do Francúzska sa ani jedno z detí neplánovalo vrátiť. Chantalini potomkovia sa rozpŕchli po svete, tak sa venovala výlučne práci.

Hovorievala, aká je vďačná, že ju zavaľujú objednávkami, lebo robota odvádzala jej pozornosť od pocitov osamelosti. Z času na čas deti navštívila, ale nechcela sa im pliesť do života. Očakávali, že ona si svoj dajako zariadi. Ľutovala len, že sa im obetovala natoľko, že si po manželovej smrti nemala kedy nájsť partnera. Už roky ju nezaujal žiaden muž. Keby mala priateľa, alebo keby deti žili bližšie, nevenovala by sa toľko práci. Nikdy sa však nesťažovala na samotu. Jean-Philippe si o ňu robil starosti a želal si, aby niekoho stretla a nebola sama. Z času na čas otvorene priznala, aká opustená sa bez detí cíti, ale snažila sa tráviť s priateľmi čo najviac času. Mala optimistický postoj k životu a pri spoločenských príležitostiach bavila okolie, ale vedela zaujať aj intelektuálov.

Zvyšok pozvaných hostí Jeana-Philippa a Valerie patrili ku každoročným návštevníkom podujatia. Nechýbal medzi nimi ani skvelý, múdry Ind. Dumasovci sa s ním stretli pred rokom v Londýne. Dharam Singh pochádzal z Dillí a patril k najúspešnejším mužom v Indii. S týmto technologickým géniom sa radili najpoprednejšie počítačové firmy na svete. Singh bol očarujúci, skromný a príťažlivý. Dumasovci už dávnejšie vedeli, že Dharam bude v júni pracovne v Paríži, preto ho pozvali na večeru. Aj kvôli Chantal, ktorá nemala k stolu spoločníka. Jean-Philippe si bol istý, že si budú rozumieť, hoci Dharam uprednostňoval nádherné a veľmi mladé ženy. Na spoločnej večeri si však so Chantal určite vzájomne spríjemnia čas.

Dharam Singh mal päťdesiatdva rokov a bol rozvedený. Jeho dve dospelé deti žili v Dillí. Syn pracoval v otcovej firme a nápadne krásna dcéra sa vydala za najbohatšieho muža Indie a má s ním tri deti. Dharam vyzeral v bielom obleku ušitom špičkovým londýnskym krajčírom výborne, hoci cudzokrajne. Chantal Givernyová priniesla obrus, prestieranie a jedlo, Dharam kaviár v striebornej nádobe, šampanské a skvelé biele víno.

Chantal bola v ten večer očarujúca. Vďaka štíhlej postave, mladistvej tvári a dlhým plavým vlasom pôsobila oveľa mladšie. S Dharamom sa zápalisto pohrúžili do rozhovoru o indickom filmovom priemysle a zjavne si vzájomnú spoločnosť užívali. Dharam otvoril fľašu šampanského, ktoré priniesol aj pre Dumasovcov. Nebolo to nič nezvyčajné, mnohí ľudia sa navzájom ponúkali, na ulici vládla príjemná, sviatočná atmosféra. Sedemtisíc ľudí spoločne a vo vzájomnej úcte večeralo, zabávalo sa, znovu sa stretli starí kamaráti a zrodili sa nové priateľstvá. O pol desiatej večer sa všetci usadili k stolom a večierok sa rozbehol. Hostia si naliali víno a vytiahli predjedlo.

Za chrbtom Dumasových priateľov sedela skupina mladých ľudí. Gregorio s Dharamom okamžite zaregistrovali pekné dievčatá. Predstierali však nezáujem a radšej obrátili pozornosť na ľudí okolo nich. Jean-Philippe s Valerie vybrali ľudí, ktorí sa živo bavili, smiali a užívali si večer. Slnko pomaly zapadalo, posledné lúče odrážali na pohároch Notre Dame, dohárajúce slnce poskytovalo úchvatný pohľad. Takmer okamžite ako hostia prišli, rozozvučali sa zvony, zazvonili im na pozdrav. Na balkón vyšiel kňaz a zamával hodujúcim, aby sa pod oknami katedrály cítili dobre a vítaní.

O polhodinu sa slnko úplne schovalo za obzor a celé námestie rozžiarili sviece. Jean-Philippe prešiel okolo stolov svojich priateľov, aby sa uistil, že sú hostia spokojní. Pristavil sa pri Chantal. Scenáristke neušiel vážny výraz v jeho očiach a znepokojil ju.

„Je všetko v poriadku?“ zašepkala, keď sa k nej sklonil, aby ju pobozkal. Poznala Dumasa veľmi dobre.

„Zavolám ti zajtra,“ odvetil, aby ho nik nepočul. „Pozývam ťa na obed.“

Chantal prikývla, vždy ochotná pomôcť, keď ju Dumas potreboval, alebo sa chcel len priateľsky pozhovárať a zabaviť. Jean-Philippe sa presunul k ostatným hosťom. Vtom Gregoriovi Marianimu zazvonil telefón. Odpovedal v taliančine, ale keď zachytil manželkin skúmavý pohľad, ihneď prešiel na angličtinu. Náhlivo vstal a poodišiel nabok, až potom pokračoval v rozhovore. Benedetta sa pridala k žartovnému rozhovoru medzi Dharamom a Chantal a predstierala nezaujatosť.

Chantal však postrehla bolesť v Taliankiných očiach. Podozrievala Gregoria, že telefonoval s najnovšou milenkou. Bol dlho preč, a tak Dharam taktne vtiahol Benedettu do rozhovoru. Snažil sa presvedčiť Chantal, aby navštívila Indiu a navrhla, čo by rada videla. Spomenul Udaipur s chrámami a palácmi. Podľa neho to bolo najromantickejšie miesto na svete. Givernyová zamlčala, že nemá s kým cestovať, nechcela, aby to vyznelo ako narážka. Singha šokovalo, keď zistil, že ani Benedetta nikdy v Indii nebola. Opisoval im krásy svojej domoviny a počas Gregoriovej neprítomnosti im hojne nalieval víno, aby sa Benedetta uvoľnila. Mariani sa pri stole objavil o polhodinu. Vrhol na manželku nervózny pohľad a na pol úst niečo prehodil po taliansky. Popudene mu odvetila v rovnakom jazyku. Potichu, aby ho ostatní nepočuli, oznámil, že musí odísť. Chantal s Dharamom sa ďalej zhovárali, aby to nevyzeralo, že načúvajú.

„Teraz?“ spýtala sa Benedetta podráždene. „Preboha, Gregorio, to nemôže počkať?“

Benedetta posledných šesť mesiacov ťažko prežívala a nepáčilo sa jej, že im niekto narúša pekný večer s priateľmi, hoci sa jej už doniesli chýry o manželovej novej afére. Bola toho plná bulvárna tlač, hoci pred ňou o tom všetci mlčali, aby ju nezranili a neboli netaktní.

„Nie, nemôže,“ odvetil Mariani stroho.

Posledných osem mesiacov mal pomer s dvadsaťtriročnou ruskou modelkou. Dievča bolo zaľúbené a naivné. Keď pred polrokom otehotnelo, odmietlo ísť na potrat. Navyše sa zistilo, že čaká dvojičky. Gregorio mal síce za sebou veľa dobrodružstiev, ale nikdy v tom nebolo tehotenstvo. Benedettu, ktorá sama nemohla mať deti, tehotenstvo manželovej milenky nesmierne zranilo. Bol to najhorší rok jej života. Gregorio sa ospravedlňoval za poklesok, tvrdil, že Aňu nemiluje, a hneď, ako sa deti narodia, to s ňou skončí. Benedetta si nebola istá, či bude dievčina ochotná vzdať sa ho. Pred tromi mesiacmi sa tehotná modelka presťahovala do Ríma, aby mu bola bližšie, a Gregorio posledné tri mesiace lietal z jedného mesta do druhého. Benedettu to privádzalo do šialenstva.

„Začala rodiť,“ dodal skľúčený, že to s ňou musí riešiť na slávnosti. Benedettu myklo, veď ak je to pravda, prišlo to o tri mesiace skôr.

„Je v Ríme?“ spýtala sa užialene.

„Nie. Tu.“ Gregorio pokračoval po taliansky: „Tento týždeň mala v Paríži prácu. Pred hodinou ju kvôli predčasnému pôrodu hospitalizovali. Nerád ťa tu nechávam samu, ale musím tam ísť. Nemá tu nikoho a je vystrašená.“

Ponižovalo ho, že to musí manželke vysvetľovať, celá situácia bola pre nich už mesiace neznesiteľná a bulvár si prišiel na svoje. Benedetta to niesla statočne, ruská modelka už menej. Ustavične Gregoriovi volala a dožadovala sa jeho prítomnosti ‒ aj vtedy, keď sa nemohol uvoľniť. Bol ženatý a na tom nemienil nič meniť. Aňa to vedela od začiatku. Bola však v Paríži sama, navyše v nemocnici, a pôrod sa začal predčasne. Gregorio nemal na výber, musel za ňou ísť. Až na to záletníctvo bol slušný chlap, sužovalo ho, do akých nepríjemností dostal seba aj manželku. Vedel, že ak ju uprostred večere opustí, spôsobí jej bolesť.

„Nemôžeš aspoň počkať, než tu skončíme?“

Nemohol. Aňa mu hystericky nariekala do telefónu, ale to Benedette nechcel vysvetľovať. Už aj tak vedela dosť.

„Nie. Je mi to veľmi ľúto. Potichu sa vytratím. Povedz, že som pri vedľajšom stole zazrel priateľov. Nikomu nenapadne, že som odišiel.“ Samozrejme, že si to všimnú, ale najhoršie bolo, že Benedetta vedela, kde, s kým a prečo tam je. Radosť z večera sa v okamihu vytratila, navyše sa ešte nezmierila so skutočnosťou, že jej muž bude mať dve deti s inou ženou, kým ona mu žiadne nedala.

Vstal. Nechcel sa s ňou hádať, bol však rozhodnutý odísť. Nechcel budúcu matku svojich detí nechať vydesenú a osamelú rodiť v nemocnici. Benedetta bola presvedčená, že je to len fígeľ, ako ho dostať k sebe, napokon sa ukáže, že išlo o falošný poplach.

„Ak bude v poriadku, vráť sa, prosím,“ naliehala napäto. Prikývol. Zahanbovalo ju, že ho bude musieť kryť, keď si ostatní všimnú jeho neprítomnosť, čo sa zaiste stane, lebo zostane sama sedieť za stolom a sama bude aj odchádzať.

„Pokúsim sa,“ sľúbil po taliansky. Ospravedlňujúco na ňu naposledy pozrel, nerozlúčil sa ani s hostiteľom, ani s inými hosťami, ticho, po anglicky, sa stratil v dave. Hostia sa prechádzali medzi jednotlivými chodmi od stolu k stolu a zdravili priateľov. Gregorio v okamihu zmizol a Benedetta sa tvárila, že sa nič nedeje a že ju nič nevyviedlo z rovnováhy. Chantal s Dharamom sa zhovárali, akoby si nič nevšimli. Napokon sa však Givernyová ospravedlnila a išla sa zvítať so známymi pri druhom stole. Benedetta sa snažila potlačiť nervozitu z Gregoriovho náhleho odchodu. Dharam ju láskavým hlasom oslovil.

„Váš manžel odišiel?“ spýtal sa opatrne, aby si nemyslela, že vyzvedá.

„Áno… Nepredvídané okolnosti… Jeden priateľ mal nehodu a Gregorio mu išiel do nemocnice pomôcť,“ odvetila zdanlivo pokojne, bojujúc so slzami. „Nechcel nikomu pokaziť večierok lúčením.“

Dharam sa rozhodol, že ju rozveselí, lebo postrehol napätie medzi manželmi, a Benedetta bola zjavne rozrušená.

„Skvelé. To je určite osud,“ poznamenal. „Celý večer sa pokúšam prebojovať sa k vám. Teraz vám môžem dvoriť a váš manžel nebude aspoň prekážať.“ Vrhol na ňu široký úsmev. Benedetta sa rozosmiala. „Kým sa vráti, v romantickom prostredí, ako je toto, sa do seba bláznivo zamilujeme.“

„Pochybujem, že sa vráti,“ vyriekla smutne.

„Dokonalé. Dnes večer sú bohovia na mojej strane. Poďme si hneď vymyslieť plán. Kedy ma navštívite v Indii?“

Benedetta sa zachichotala. Doberal si ju, aby jej zlepšil náladu, ale nikdy by sa neodvážil priznať, že ho naozaj očarila. Z vázy na stole jej podal bielu ružu. Vzala si ju a usmiala sa. Vtom začala pred kostolom hrať kapela.

„Zatancujete si so mnou?“ spýtal sa Dharam. V skutočnosti sa jej nechcelo, skľučovala ju predstava, kde Gregorio je, ale nechcela Dharama uraziť, keď bol k nej taký milý. Vstala, podala mu ruku a nasledovala ho na tanečnú plochu. Bol výborný tanečník a na chvíľu zabudla na to, čo ju trápi. Keď sa vrátili k stolu, Chantal našli pohrúženú do rozhovoru so Jeanom-Philippom.

„Kde je Gregorio?“ spýtal sa Jean-Philippe, keď ich zazrel. Dharam odvetil za Benedettu.

„Zaplatil som dvom chlapom, aby ho zviazali a odstránili. Chcem mu zviesť ženu. Už mi bol na obtiaž.“

Všetci sa rozosmiali, dokonca aj Benedetta sa uškrnula. Dumasovi okamžite svitlo, že by nemal ďalej vyzvedať, prečo Mariani odišiel. Výraz v očiach jeho manželky napovedal, že sa stalo niečo nepríjemné a Dharam sa pokúša rozveseliť ju. Ktovie, či sa nepohádali a či Gregorio nahnevane neodišiel. Jean-Philippe si nič nevšimol, ale neraz bol svedkom výstupov a od Valerie vedel, že to medzi Marianiovcami nie je v poslednom čase najružovejšie.

Každému zo sveta módy sa do uší doniesol príbeh o tehotnej topmodelke. Valerie sa o tom zmienila už pred mesiacmi. Jean-Philippe mal však dostatok taktu, aby o tom pred Gregoriom a Benedettou pomlčal. V kútiku duše dúfal, že to manželstvo Marianiovcov prežije, tak ako vydržalo každú mladú potvoru, s ktorou si Gregorio začal. Bol rád, že prijali jeho pozvanie na dnešný večer, ale Benedetta bola zjavne nešťastná, že jej muž nezostal dlhšie. JeanPhilippe bol vďačný svojmu indickému priateľovi, že chce Benedette pomôcť v trápnej situácii a zachrániť večer. Dharam sa zahĺbil do rozhovoru s Benedettou a so Chantal a Jean-Philippe išiel skontrolovať ostatných hostí, ktorí sa zjavne výborne zabávali.

Dharam celý večer fotografoval mobilným telefónom. Chcel ukázať deťom, aký nádherný večer prežil. Tešil sa, že prišiel, a nielen on. Dokonca aj Benedetta sa pod Dharamovým vplyvom, vďaka jeho milému správaniu a humoru uvoľnila. Nalieval jej lahodné šampanské, víno jej zdvihlo náladu a rozjarilo ju. Ich skupinka sa výborne bavila a každý si dal chutný dezert a vypili množstvo vína a šampanského. Ktorýsi z hostí priniesol obrovskú škatuľu vynikajúcich čokoládových bonbónov, o ktoré sa s prísediacimi štedro podelil, a pri ďalšom stole ponúkali biele koláčiky od Pierra Hermého.

O jedenástej rozdal Jean-Philippe svojim hosťom certifikované prskavky. Keď ich zdvihli do výšky a mávali nimi, celé námestie sa rozžiarilo iskrami a pestrofarebným svetlom. Dharam tú krásu fotografoval, mal v aparáte celý večer. Chantal dojalo, keď priznal, že chce celé podujatie ukázať svojim deťom. Nevedela si predstaviť, že by sa pochválila fotografiami večera aj ona. Jej deti boli príliš nezávislé a matkine záľuby ich nezaujímali. Keby im poslala zábery Večere v bielom, mysleli by si, že sa zbláznila, a čudovali by sa, že tam vôbec išla. Ich predstava bola, že sedí iba doma, pracuje a nič iné ju nezaujíma. Vedela to, preto im takmer nič o svojich koníčkoch nehovorila, a deti sa ani nepýtali. Ani im to nenapadlo, nie však preto, že by ich matka nezaujímala, venovali sa skrátka sebe a v ich očiach Chantal viedla všedný, jednotvárny život.

Dharam hodujúcich rôzne preskupoval, aby fotografie ukázali z Bielej večere čo najviac, presvedčený, že akcia jeho deti zaujme a budú sa chcieť dozvedieť čo najviac. Pri každej zmienke o deťoch sa mu rozžiarila tvár.

Na večierku panovala živá atmosféra, aj keď už hostia dojedli. Teraz prechádzali od stola k stolu a zhovárali sa s priateľmi. Chantal sa otočila a pozdravila známeho kameramana, s ktorým spolupracovala na dokumentárnom filme v Brazílii, a kolegu scenáristu. Potom ju zaujala skupina mladých ľudí. Práve vyberali z veľkej škatule lampióny a jeden z mužov pri stole im ukazoval, ako ich zapáliť. Niekoľko lampiónov podal aj hosťom Jeana-Philippa. Lampióny boli veľké, s malým horáčikom naspodku. Škrtli zápalkou a horák sa rozhorel. Lampióny sa naplnili teplým vzduchom, hostia ich zdvihli nad hlavu a pustili. Sledovali, ako sa horiaci plamienok vznáša k oblohe, lampióny poletovali povetrím, žiarili ako padajúce hviezdy. Pre divákov to bol fascinujúci pohľad. Všetci hostia zrazu zatúžili vypustiť si vlastný lampión. Muž, ktorý ich priviezol, im radil, aby si predtým, než ich vypustia, niečo zaželali. Chantal Givernyovú vypúšťanie lampiónov uchvátilo svojou čistou krásou. Dharam si to nakrúcal na video a potom pomohol Benedette zapáliť lampión. Pripomenul jej, aby nezabudla vysloviť želanie, než sa jej lampión ladne vznesie do noci.

„Želali ste si niečo pekné?“ spýtal sa jej vážne. Benedetta prikývla, ale želanie mu zo strachu, že sa nesplní, neprezradila. Zo srdca si priala, aby bolo jej manželstvo znova také, ako dovtedy, kým Aňa vstúpila do ich života.

Hostia zapaľovali lampióny a muž, ktorý ich priniesol, im pri tom ochotne pomáhal. Odrazu sa otočil a zbadal Chantal. Na chvíľu sa do seba vpili očami. Bol to príťažlivý muž v bielych džínsoch a bielom svetri, s hustými čiernymi vlasmi, približne v Dumasovom veku. Dievčatá pri jeho stole boli krásne a výrazne mladšie, mohli mať okolo dvadsiatky ‒ ako jej dcéra. Prihovoril sa jej, neodtŕhajúc od nej oči.

„Už ste vypustili lampión?“ Zavrtela hlavou. Zaujato sledovala Dharama a Benedettu, tí dvaja už lampióny vypustili, a Jeana-Philippa, ktorý tak urobil prvý.

Muž v džínsoch podišiel k Chantal a podal jej posledný lampión. Zapálil malý horáčik a počkal, než sa naplní vnútro horúcim vzduchom. Chantal sa zdalo, že sa jej lampión naplnil rýchlejšie než ostatné, hoci plamienok naspodku iba sliepňal.

„Vypustíme ho spolu a vy si niečo zaželajte,“ povedal neznámy. Spoločne chytili lampión, aby im neodletel predčasne. Keď sa nafúkol, podal jej ho a uprene sa na ňu zadíval. „Už ste si niečo priali?“ Prikývla. „Tak ho pustite!“ Len čo to urobila, vzniesol sa hore k oblohe ako raketa, ktorá mieri rovno ku hviezdam. Stála tam a očarene, fascinovane hľadela na ohník, čo sa v povetrí jasne rozhorel a unášal lampión čoraz vyššie. Neznámy stál po Chantalinom boku a sledoval lampión spolu s ňou. Keď zmizlo svetielko z dohľadu, otočil sa k nej a usmial sa.

„Určite to bolo vrúcne želanie. Splní sa, lebo lampión vyletel takmer do nebies.“

„To dúfam,“ odvetila a vrátila mu úsmev. Prežívali okamih, na ktorý sa nezabúda, podobne ako na tento večer. Večera v bielom patrila k nezabudnuteľným zážitkom. „Ďakujem vám. Bolo to nádherné. Ďakujem, že ste mi s tým pomohli a darovali mi posledný lampión.“

Neznámy mlčky prikývol a vrátil sa k priateľom. Onedlho zasa zachytila jeho pohľad a vymenili si úsmevy. Sedel uprostred mladých, krásnych dievčat a oproti sebe mal pestovanú ženu.

Ďalšia hodina ubehla rýchlo. O pol jednej im Jean-Philippe pripomenul, aby začali baliť. Magický večer sa skončil. Nadišiel čas, aby Popolušky opustili ples. Vytiahli biele vrecia na odpadky a pozbierali do nich zvyšky. Riad, vázy, poháre, víno a jedlo, čo zvýšilo, si zabalili so sebou. O chvíľu zmizli obrusy, potom zložili stoly a stoličky. Čaro elegantných, vzorne do radu postavených stolov bolo preč. Sedemtisíc ľudí oblečených v bielom potichu opustilo námestie, ponad plece vrhlo posledný pohľad na miesto, kde sa len pred chvíľou skončil úchvatný večer. Chantal Givernyová si spomenula na nádherné lampióny, plápolajúce na oblohe. Ľudia, čo ich priniesli, už odišli. Aj lampióny sa už vytratili z oblohy, vánok ich unášal do diaľav, kde potešia iných, ktorí sa začudujú, odkiaľ sa vzali.

Jean-Philippe sa svojich hostí opýtal, či sa majú ako dostať domov. Chantal si chcela zobrať taxík. Dharam navrhol Benedette, že ju zavezie do hotela, v ktorom bol ubytovaný aj on. Ostatní si odvoz zabezpečili sami.

Večera v bielom bola obľúbenou akciou Chantal Givernyovej. S tým súhlasil každý, komu sa pošťastilo zúčastniť sa na nej. Lampióny poletujúce na oblohe uzavreli večer, ktorý bol podľa nej najčarovnejší zo všetkých doteraz.

„Skvele som sa bavila,“ povedala Chantal Jeanovi-Philippovi, keď ho na rozlúčku pobozkala. Pomohol jej uložiť tašky, stôl a stoličky do taxíka a požiadal šoféra, aby jej všetko vyložil pred domom.

„Aj ja,“ zažiarili mu oči. Valerie jej zamávala, kým nakladala veci do auta. Dharam s Benedettou nastupovali do objednaného taxíka. Aj ostatní zamierili k taxíkom, autám a neďalekej stanice metra. Bola to bodka za dokonale zorganizovaným večerom. „Uvidíme sa zajtra!“ zavolal Jean-Philippe za Chantal. Namiesto odpovede mu zamávala z taxíka. Zrazu jej napadlo, či sa jej želanie splní. Dúfala, že áno, ale keby aj nie, prežila dokonalý, nezabudnuteľný večer a celou cestou domov sa usmievala.