Stephen King

UNDER THE DOME

Copyright © 2009, 2015 by Stephen King

Translation © 2010, 2015 by Marína Gálisová

Jacket design © 2015 by Emil Křižka

Slovak edition © 2015, 2017 (el. verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-5139-7

Venované pamiatke Surendru Dahyabhaia Patela.

Chýbaš nám, kamarát.

Za kým si prišiel?

Koho tu hľadáš?

Nájdeš ho tam,

kde futbal sa hrá.

Sme v malom meste,

vieš, o čom hovorím.

Sme v malom meste,

synak, všetci za jeden tím.

JAMES MCMURTRY

Kto bol v mestečku Chester’s Mill, keď padla Kupola (ale zase nie úplne všetci):

PREDSTAVITELIA MESTA

Andy Sanders, prvý člen mestskej rady

Jim Rennie, druhý člen mestskej rady

Andrea Grinellová, tretia členka mestskej rady

PERSONÁL REŠTAURÁCIE SWEETBRIAR ROSE

Rose Twitchellová, majiteľka

Dale Barbara, kuchár

Anson Wheeler, umývač riadu

Angie McCainová, čašníčka

Dodee Sandersová, čašníčka

POLÍCIA

Howard „Duke“ Perkins, policajný šéf

Peter Randolph, zástupca policajného šéfa

Marty Arsenault, policajt

Freddy Denton, policajt

George Frederick, policajt

Rupert Libby, policajt

Jackie Wettingtonová, policajtka

Linda Everettová, policajtka

Stacey Mogginová, policajtka/dispečerka

Junior Rennie, mimoriadny zástupca

Georgia Rouxová, mimoriadna zástupkyňa

Frank DeLesseps, mimoriadny zástupca

Melvin Searles, mimoriadny zástupca

Carter Thibodeau, mimoriadny zástupca

DUCHOVNÍ

reverend Lester Coggins, Kostol Krista, svätého Spasiteľa

reverendka Piper Libbyová, Prvý kongregacionalistický kostol

ZDRAVOTNÍCI

Ron Haskell, lekár

Rusty Everett, jeho asistent

Ginny Tomlinsonová, zdravotná sestra

Dougie Twitchell, zdravotník

Gina Buffalinová, dobrovoľná zdravotná sestra

Harriet Bigelowová, dobrovoľná zdravotná sestra

DETI

Little Walter Bushey

„Kostlivec“ Joe McClatchey

Norrie Calvertová

Benny Drake

Judy a Janelle Everettové

Ollie a Rory Dinsmorovci

VÝZNAMNEJŠÍ OBYVATELIA MESTEČKA

Tommy a Willow Andersonovci, majitelia/prevádzkovatelia Dipperovho motorestu

Stewart a Fernald Bowieovci, majitelia/prevádzkovatelia Bowieho pohrebníctva

Joe Boxer, zubár

Romeo Burpee, majiteľ/prevádzkovateľ Burpeeho obchodu

Phil Bushey, kuchár pochybnej povesti

Samantha Busheyová, jeho manželka

Jack Cale, manažér supermarketu

Ernie Calvert, manažér supermarketu na dôchodku

Johnny Carver, prevádzkovateľ obchodu so zmiešaným tovarom

Alden Dinsmore, majiteľ mliečnej farmy

Roger Killian, majiteľ hydinovej farmy

Lissa Jamiesonová, knihovníčka

Claire McClatcheyová, matka Kostlivca Joea

Alva Drakeová, Bennyho matka

Stubby Norman, obchodník so starožitnosťami

Brenda Perkinsová, manželka policajného šéfa Perkinsa

Julia Shumwayová, majiteľka/šéfredaktorka miestnych novín

Tony Guay, športový reportér

Pete Freeman, fotograf

Slopaj Sam Verdreaux, miestny ožran

CEZPOĽNÍ

Alica a Aidan Appletonovci, kupolové siroty („kupsiroty“)

Thurston Marshall, starostlivý literát

Carolyn Sturgesová, študentka

VÝZNAMNEJŠIE PSY

Horace, corgi Julie Shumwayovej

Clover, nemecký ovčiak Piper Libbyovej

Audrey, zlatý retriever Everettovcov

LIETADLO A SVIŠŤ

1

Z výšky dvoch tisíc stôp, kde sa práve Claudette Sandersová učila lietať, sa mestečko Chester’s Mill jagalo v dopoludňajšom slnku ako čerstvo vytvorené. Po hlavnej ulici, príznačne nazvanej Main Street, sa drgáľali autá a odrážali záblesky lúčov. Veža Kongokostola vyzerala taká ostrá, že by pokojne prebodla blankytnú oblohu. Slnko sa preháňalo po hladine potoka Prestile, keď nad ním preletelo lietadlo Seneca V a preťalo mesto i prúd rovnakou uhlopriečkou.

„Chuck, tuším pri Moste mieru vidím dvoch chalanov! Lovia tam ryby!“ Veselo sa rozosmiala. Kurz lietania jej objednal manžel, prvý člen mestskej rady. Andy sa síce nazdával, že ak by Boh chcel, aby človek lietal, dal by mu krídla, bol však prístupný argumentom a Claudette napokon dosiahla svoje. Hneď sa jej to zapáčilo. No toto už nebola radosť, to bola extáza. Dnes si prvý raz poriadne uvedomila, prečo je lietanie super. Prečo je to taká bomba.

Inštruktor Chuck Thompson sa jemne dotkol riadiacej páky a ukázal na prístrojovú dosku. „Jasné,“ povedal, „no mali by sme držať nos vyššie, dobre, Claudie?“

„Jaj, prepáčte.“

„Nič, nič.“ Vyučoval už roky a mal rád žiakov ako Claudie, ktorí nadšene nasávali vedomosti. Tipoval, že onedlho Andyho donúti, aby sa ešte raz plesol po vrecku: Seneca sa jej páčila a vraj by rada mala takéto lietadlo, ibaže nové. To by znamenalo čosi okolo milióna dolárov. Claudie Sandersová nebola vyslovene rozmaznaná, iba náročná. Andy jej rozmary, našťastie, bez problémov financoval.

Chuck mal rád aj takéto dni: neobmedzená viditeľnosť, bezvetrie, dokonalé podmienky na vyučovanie. Aj tak sa Seneca trochu zakyvotala, keď to Claudie prehnala s korekciou.

„Pozor, toto nevyšlo. Ešte raz a pekne na jedna a dvadsať.

Poďme nad cestu číslo 119. Klesajme na deväťsto.“ Poslúchla a Senecu vyrovnala. Chuck si vydýchol.

Preleteli nad autobazárom Jima Rennieho a mestečko nechali za sebou. Po oboch stranách stodevätnástky sa tiahli polia a lúky a stromy ako v plameňoch. Krížový tieň Senecy sa plazil po asfalte a jedno tmavé krídlo prebrnklo cez človiečika ako mravček s batohom na chrbte. Človekomravec zdvihol hlavu a zamával. Chuck mu odmával, hoci vedel, že chodec ho nevidí.

„Dopekla, to je krásny deň!“ skríkla Claudie a Chuck sa zasmial.

Zostávalo im štyridsať sekúnd života.

2

Svišť cupkal po krajnici cesty číslo 119, kyvkal sa k mestečku, hoci bolo vzdialené takmer dva kilometre – ešte aj autobazár Jima Rennieho vyzeral len ako rad svetelných zábleskov v ľavotočivej zákrute. Svišť plánoval (ak teda svište plánujú), že do lesa zahne dosť ďaleko pred mestom. Zatiaľ mu však krajnica vyhovovala. Od nory sa odvážil ďalej, než pôvodne zamýšľal, ale slnko mu ohrievalo chrbát a v nose ho šteklili pachy, čo mu v mozgu vyvolávali hrubo načrtnuté obrazy – nie v pravom slova zmysle predstavy.

Zastal a zdvihol sa na čierne zadné laby. Zrak už nemal taký ako kedysi, no rozoznal človeka, ako sa k nemu blíži po opačnej krajnici.

Svišť si povedal, že zájde ešte ďalej. Po ľuďoch niekedy zostávali maškrty.

Bol starý a tučný. Mal za sebou mnoho úspešných nájazdov na odpadkové koše a cestu na miestnu skládku poznal rovnako dobre ako tri tunely svojho brloha – tam sa vždy parádne napráskal. Kolísavo pochodoval ako spokojný starý mazák a zhovievavo fľochol na človeka kráčajúceho po druhej strane cesty. Človek zastal. Svišťovi došlo, že ho zbadal. Vpredu a trochu vpravo ležal kmeň brezy. Tam sa ukryje. Počká, kým človek nezmizne, a vyňuchá si nejakú lahô...

Svišť sa v myšlienkach dostal až sem a ešte o tri kolísavé krôčiky ďalej, hoci ho čosi preťalo na dve polovice. Potom sa na kraji cesty rozpadol. Vystrekla mu krv, vnútornosti vypadli do prachu, zadné nohy sa dvakrát kŕčovito mykli a znehybneli.

Jeho posledná myšlienka pred temnotou, ktorá raz zastihne nás všetkých, ľudí i svište, znela: Čo sa to stalo?

3

Všetky ručičky na prístrojovej doske klesli.

„Dofrasa, čo je?“ hlesla Claudie Sandersová. Pozrela na Chucka. Vyvaľoval oči, nie v panike, iba zmätene. Na paniku nezostal čas.

Chuck prístroje nevidel. Zato videl, ako sa krkve nos lietadla. A ako sa rozpadávajú obe vrtule.

Viac zazrieť nestihol. Nič nestihol. Seneca vybuchla nad cestou číslo 119 a pršal z nej oheň. Okrem toho pršali časti tiel. Dymiace predlaktie – Claudettino – zadunelo vedľa čisto rozkrojeného svišťa.

Bolo dvadsiateho prvého októbra.

BARBIE

1

Barbie mal hneď lepší pocit, len čo minul Food City a nechal za sebou centrum mestečka. A keď zazrel tabuľu s nápisom OPÚŠŤATE MESTEČKO CHESTER’S MILL, RÝCHLO SA NÁM VRÁŤTE!, uľavilo sa mu ešte väčšmi. Bol rád, že odtiaľto padá, a nielen preto, že ho zmlátili. Rozveselil ho už sám pohyb. Nervózny bol už aspoň dva týždne pred tým, ako mu na parkovisku pri Dipperovom motoreste napravili ciferník.

„Veď ja som vlastne tulák,“ zasmial sa. „Tulák na ceste do neba.“ A prečo by nie? Montana! Alebo Wyoming. Rapid City, kurva. Južná Dakota. Hocikde je lepšie ako tu.

Začul rachot motora, obrátil sa, zaspätkoval a vystrčil palec. Ukázala sa čertovsky dobrá kombinácia: starý špinavý Ford pikap so sviežou mladou blondínkou za volantom. Popolavoplavá, pomyslel si, také mám najradšej. Barbie vyčaril svoj najšarmantnejší úsmev. Dievča odpovedalo podobným – Bože, ak má o sekundu viac ako devätnásť, tak zožeriem poslednú výplatu od Rose. Primladá pre džentlmena, ktorému sotva minulo tridsať liet, to iste, ale zato bezpečne nad zákonom, ako hovorievali za jeho kukuričnej mladosti v Iowe.

Auto spomalilo, on zrýchlil... A potom znovu vystrelilo dopredu. Keď prefrnkla popri ňom, venovala mu posledný pohľad. Stále sa usmievala, ale už ľútostivo. Pardon, bol to len výpadok, hovoril ten úsmev, no vracia sa mi zdravý rozum.

Barbiemu bola povedomá, hoci s istotou to nevedel: u Rose býval v nedeľu ráno šialený nával. No zdalo sa mu, že ju tam zazrel so starším mužom, zrejme otcom, oboch s nosom zavŕtaným do nedeľných Timesov. Keby ju bol mohol teraz osloviť, povedal by asi: Ak sa nebojíte zhltnúť vajcia na slanine, čo som vám upražil, bez obáv ma môžete pár kilákov odviezť.

Samozrejme, osloviť ju nemohol, tak len zdvihol ruku, že sa nehnevá. Brzdové svetlá blikli, akoby si to ešte rozmyslela. Potom zhasli a auto pridalo.

Keď potom v Mille všetko šlo od desiatich k piatim, stále si prehrával ten moment pod teplým októbrovým slnkom. Myslel na tú sekundu, keď váhavo blikli brzdové svetlá... akoby ho predsa len spoznala. Jéj, to je kuchár od Rose. Skoro určite. Možno by som mala...

Lenže možno je nanič. Je to priepasť, do ktorej už padli aj lepší ako on. Keby si to vtedy ozaj rozmyslela, všetko v jeho živote by bolo inak. Lebo ona sa určite dostala von – tú blondínku so sviežou tváričkou ani starý Ford F-150 už nikdy neuvidel. Určite minula hranicu mestečka Chester’s Mill len pár minút (azda sekúnd) pred tým, ako sa uzavreli. Keby sedel vedľa nej, bol by vonku a v bezpečí.

Ale možno, pomyslel si raz, keď márne čakal na spánok, by to nebola stihla, keby ma vzala. Ani v tom prípade by som tu nezostal. Lenže ani ona. Lebo tým smerom je na stodevätnástke rýchlostný limit – osemdesiatka. A osemdesiatkou...

Vtedy si vždy spomenul na to lietadlo.

2

Lietadlo nad ním prefrnglo, keď minul autobazár Jima Rennieho, ktorý nemal v láske. Nekúpil tam mačku vo vreci (auto už nemal vyše roka, posledné predal v Punta Gorde na Floride), ale Jim Rennie mladší bol tej noci na parkovisku pri Dipperovom motoreste. Mladý bulo, ktorý si potrebuje niečo dokázať, a čo si nevie dokázať sám, dokáže si v bande. Barbie už vedel, ako takíto fungujú.

Lenže to už bola minulosť. Autobazár, Rennie junior, reštaurácia Sweetbriar Rose (Naša špecialita – smažené ustrice! Celé, nie sekané!), Angie McCainová, Andy Sanders. Aj Dipperov motorest (Naša špecialita – bitky na parkovisku!). To všetko má za sebou. A čo má pred sebou? Nuž, brány Ameriky. Zbohom, malomesto v Maine! Roztvor náruč, Montana!

Alebo sa azda vráti na juh. Dnes je krásne, no už o stránku či dve v kalendári striehne zima. Juh môže byť fajn. Ešte nikdy nebol, napríklad, v Muscle Shoals, a to meno sa mu páčilo. Poézia. Takže Muscle Shoals. A tá predstava ho tak rozveselila, že keď začul malé lietadlo, zdvihol hlavu a zoširoka, nadšene zamával. Dúfal, že pilot mu zakýva krídlami, no nezakýval, hoci stroj letel nízko a pomaly. Barbie tipoval vyhliadkový let – deň bol ideálny, so stromami ako v plameňoch –, alebo že sa nejaký mladý učí lietať a bojí sa venovať pozornosť pozemšťanom, ako je Dale Barbara. Ale aj tak mu želal všetko dobré. Či už sa niekto kochal krajinou, alebo mal šesť týždňov do prvého sólového letu, Barbie mu želal všetko dobré. Deň bol fajn a každý ďalší krok z Chester’s Millu ho ešte skrášľoval. Mill, to je priveľa magorov pohromade – a navyše putovanie prospieva duši.

Možno by sa malo uzákoniť októbrové sťahovanie, pomyslel si.

Nové heslo: V OKTÓBRI KAŽDÝ ZDVIHNE ZADOK. V auguste dostanem povolenie na zbalenie, v polovici septembra dám výpoveď a o týždeň...

Zastal. Na druhej strane asfaltky bol svišť. Vypasený, samé sadlo. A navyše všetkými masťami mazaný. Neodbehol do vysokej trávy, ale vykračoval si ďalej. Neďaleko ležala breza, jej koruna prečnievala na cestu. Barbie by sa stavil, že svišť vbehne pod ňu a vyčká, kým zmizne Zlý dvojnožec. A ak nie, tak okolo seba prejdú ako dvaja tuláci: štvornohý smerom na sever, dvojnohý na juh. Barbie aspoň dúfal, že to prebehne takto. Bolo by to super.

To všetko si stihol pomyslieť za niekoľko sekúnd, kým sa tieň lietadla medzi ním a svišťom ako čierny kríž kĺzal po ceste. Potom sa takmer súčasne stali dve veci.

Najskôr tá so svišťom. Bol celý a zrazu bol na dvoje. Obe polovice sa šklbali a krvácali. Barbie zastal a klesla mu sánka. A vtedy, rovno nad rozťatým svišťom, malé lietadlo vybuchlo.

3

Barbie pozrel nahor. Z oblohy sa rútila pokrkvaná plechovka, pozostatok pekného lietadielka, čo nad ním pred chvíľočkou preletelo. Vo vzduchu sa skrúcali oranžovočervené lupene ohňa, kvet sa roztváral a vyzeral ako americká Katastrofická ruža. Z pikujúceho lietadla sa kúdolil dym.

Keby padlo na mňa...

Barbie si krátko predstavil, že klesá rozťatý na dve polovice ako ten nešťastný svišť, a dal sa na útek. Niečo pred ním buchlo na zem a on zvrieskol. No nebola to druhá vrtuľa – bola to mužská noha v džínsovine. Nevidel krv, ale bočný šev praskol a odhalil bielu pokožku a hrubé čierne chlpy.

Chodidlo chýbalo.

Barbie bežal, no zdalo sa mu, že spomalene. Díval sa na svoju nohu v starej okopanej baganči, noha sa natiahla dopredu a dupla. Potom zmizla pod ním a dopredu sa vysunula druhá. Veľmi pomaly. Ako spomalený záznam bejzbalistu, ktorý sa pokúša dobehnúť na druhú métu.

Za ním znel príšerný dutý rachot, potom dunenie druhotnej explózie a vyvalil sa oblak horúčavy, ktorý ho zavalil od piat až po šiju. Posunul ho ako veľká, teplá ruka. Myšlienky sa vytratili a zostala len primitívna túžba tela prežiť.

Dale Barbara uháňal ako divý.

4

Asi o sto metrov ďalej sa z teplej ruky stala ruka ducha, hoci zápach horiaceho benzínu – plus sladší smrad, zmes horiacej umelej hmoty a mäsa – zosilnel. Barbie prebehol ešte šesťdesiat metrov, zastal a zvrtol sa. Dychčal. Nemyslel si, že od behu, lebo bol nefajčiar a v dobrej forme (okrem boľavej pravej strany hrudného koša po tej nakladačke na parkovisku pri motoreste). Tipoval, že lapá dych od hrôzy a údivu. Mohli ho zabiť padajúce kusy lietadla – nielen vrtuľa –, alebo mohol zaživa zhorieť. Za to, že tak neskončil, vďačil len slepému zásahu Šťasteny.

Vzápätí čosi zbadal a dychčanie sa mu zaseklo v krku. Vystrel sa a zadíval na miesto nehody. Cesta bola posiata troskami – fakt zázrak, že ho niečo nezabilo a neporanilo. Napravo ležalo pokrútené krídlo, druhé vykúkalo z nepokosenej timotejky vľavo, neďaleko od miesta, kde sa zastavila vrtuľa. Okrem nohy v modrej džínsovine zbadal aj odseknutú ruku. Akoby ukazovala na hlavu – možno chcela naznačiť, že k nej patrí. Hlava bola podľa vlasov ženská. Aj drôty, čo viedli popri ceste, boli preťaté. Praskali, iskrili a zvíjali sa na krajnici.

Za hlavou a rukou ležal dokatovaný plech trupu. Barbie prečítal: NJ3. Ak tam malo byť ešte niečo, bolo to preč.

Ale nič z toho mu dych v krku nezaseklo. Katastrofická ruža plameňov zmizla, no na oblohe ešte horel oheň. Zrejme palivo. Lenže...

Lenže to palivo stekalo v tenkej vrstve po vzduchu. Za ním a cezeň videl Barbie typickú scenériu v Maine – pokojnú, ešte nereagujúcu, no v pohybe. Mihotavú ako vzduch nad pecou alebo sudom, v ktorom založili oheň. Akoby niekto vychrstol benzín na sklo a zapálil ho.

Barbie sa takmer ako zhypnotizovaný – tak sa cítil – obrátil a vykročil naspäť k miestu havárie.

5

Najskôr chcel pozakrývať časti tiel, no bolo ich priveľa. Uvidel druhú nohu (v zelenej nohavici) a ženský trup v borievčí. Mohol si strhnúť tričko a prehodiť ho cez hlavu tej ženy, ale čo potom? No, ešte mal v ruksaku dve rezervné tričká...

Od Mottonu, najbližšieho mesta z juhu, prichádzalo auto. Jedno z tých menších terénnych a šlo dosť rýchlo. Niekto buď začul rachot, alebo zazrel záblesk. Pomoc je už tu. Vďaka Bohu za ňu. Barbie na bielej čiare, ďalej od ohňa, ktorý stále stekal z oblohy ako bizarná voda po okne, zdvihol ruky a prudko zakýval.

Vodič zatrúbil, akože vidí, potom dupol na brzdy a zanechal poriadne stopy. Vyskočil takmer ešte skôr, ako jeho zelená Toyota zastala. Bol to statný chlapisko s dlhými sivými vlasmi, čo mu padali spod bejzbalovej čapice s logom tímu Sea Dogs. Rozbehol sa ku krajnici, aby obišiel hlavný dážď ohňa.

„Čo sa stalo?“ skríkol. „Čo sa to, dobo...“

A potom narazil. Poriadne. Nič tam nestálo, no Barbie jasne videl, ako chlapík do niečoho nabúral nosom, nos sa mu ohol nabok a zlomil. Muž sa odrazil od ničoho, krvácal z úst, nosa a čela. Padol naznak, potom sa roztrasene posadil. Otupene zízal na Barbieho a na pracovnú košeľu mu prúdili kaskády krvi z nosa a úst. Barbie zízal naňho.

JUNIOR A ANGIE

1

Dvaja chlapci, čo chytali ryby neďaleko Mosta mieru, nezdvihli hlavu, keď nad nimi preletelo lietadlo, no Junior Rennie áno. Bol o blok ďalej na Prestile Street a ten zvuk spoznal. Bola to Seneca V a patrila Chuckovi Thompsonovi. Pozrel hore, uvidel lietadlo, potom hlavu rýchlo sklonil, keď mu jasné slnečné lúče, čo prenikali pomedzi stromy, zabodli do mozgu šíp bolesti. Zase ho bolela hlava. V poslednom čase sa mu to stávalo často. Niekedy pomáhali lieky. Niekedy, najmä posledné tri alebo štyri mesiace, nie.

Migréna, povedal doktor Haskell. Junior vedel len toľko, že mu ide roztrhnúť hlavu a najmä spočiatku sa bolesť zhoršuje na ostrom svetle. Niekedy si spomenul na mravce, ktoré ako decká pálili s Frankom DeLessepsom. Zobrali lupu a namierili slnečné lúče na mravce lezúce do mraveniska. A bola pečená mravčacina. Keď ho teraz začínala bolieť hlava, jeho mozog bol mraveniskom a z očí sa stali lupy.

Mal dvadsaťjeden rokov. Toto má znášať až do štyridsaťpäťky, keď by podľa doktora Haskella mohli migrény poľaviť?

Možno. No dnes ráno ho migréna nezastaví. Pohľad na 4Runner Henryho McCaina alebo Prius LaDonny McCainovej na prístupovej ceste by ho hádam zastavil; v takom prípade by sa možno obrátil a šiel domov, zobral by si ďalší Imitrex, zatiahol by v izbe závesy a ľahol si so studeným obkladom na čele. Možno by cítil, že bolesť poľavuje, a možno ani nie. Keď sa raz tie čierne pavúky zadrapia...

Znovu zdvihol hlavu, tentoraz pred nenávideným svetlom prižmúril oči, no Seneca bola preč a dokonca slabol aj hukot motora (aj ten mu pri migréne vadil – tak ako všetky zvuky, keď ho zdrapila tá chujovina). Jasné, Chuck Thompson s nejakým trtkom, čo chce lietať. Junior síce proti Chuckovi – ani ho poriadne nepoznal – nič nemal, odrazu si však s detskou krutosťou zaželal, aby to ten Chuckov žiak posral a drbol s lietadlom na zem.

Najlepšie doprostred autobazáru jeho otca.

V hlave pocítil ďalší zášklb bolesti, no vyšiel po schodom k McCainovcom. Treba to spraviť. Doriti, už je fakt načase. Angie potrebuje príučku.

Ale len malú. Nieže sa dáš vyviesť z miery.

Ako odpoveď sa ozval matkin hlas. Neznesiteľne samoľúby. Junior bol vždy výbušný, ale teraz sa už oveľa lepšie ovláda. Však, Junior?

Jasné. To platilo kedysi. Pomáhal futbal. Lenže teraz futbal nebol. A ani škola. Len migrény. A po nich sa cítil ako ťažký frajer.

Nedaj sa vyviesť z miery.

Nie. Ale aj keď ho bolí hlava, porozpráva sa s ňou.

Možno aj ručne stručne. Ktovie? Angie si trochu pofňuká a jemu sa možno uľaví.

Junior stisol zvonček.