Leigh Bardugo

Vrania šestka

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2015 by Leigh Bardugo

Translation © Ivana Cingelová 2017

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2017

ISBN 978-80-556-3038-0

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Z anglického originálu

Leigh Bardugo – The Six of Crows Series, Book 1: Six of Crows,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Henry Holt and Company, LLC, New York 2015,

preložila Ivana Cingelová.

Zodpovedná redaktorka Dana Brezňanová

Produkcia Dana Klimová

Editor Erik Fazekaš

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava v roku 2017.

Sadzba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač FINIDR, s. r. o., Český Těšín

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Cena uvedená na obálke je nezáväzným

odporúčaním pre konečných predajcov.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2018

Venujem Kayte –

tajnej zbrani, nečakanej priateľke.

PRVÁ ČASŤ

NEČESTNÉ ÚMYSLY

1

Joost

Joost mal problém s dvoma vecami: s mesiacom a so svojimi fúzmi.

Mal byť síce na pochôdzke po sídle Hoedovcov, no posledných pätnásť minút postával pri juhovýchodnom múre záhrad a pokúšal sa vymyslieť niečo dôvtipné a romantické, čo povie Ani.

Keby tak mala Aňa oči modré ako more alebo zelené ako smaragdy. Ibaže jej oči boli hnedé – nádherne, nadpozemsky hnedé ako... rozpustená čokoláda? Hnedé ako zajačí kožuch?

„Proste jej povedz, že má pleť ako mesačný svit,“ poradil mu kamarát Pieter. „Baby to žerú.“

Bolo to výborné riešenie, no ketterdamské počasie nespolupracovalo. Z prístavu v ten deň nevial vánok a kanálmi a pokrútenými mestskými uličkami sa vinula vlhká, sivá mliečna hmla. Silný zápach rýb a kalnej vody bolo vo vzduchu cítiť dokonca aj tu, medzi rezidenciami na ulici Geldstraat, a nočnú oblohu halil špinavý dymový opar z tovární z ostrovov za mestom. Mesiac v splne pripomínal namiesto šperku skôr žltý pľuzgier, čo si pýta o prepichnutie.

Možno by jej mohol pochváliť smiech? Ibaže Aňu nikdy nepočul smiať sa. Vtipy mu veľmi nešli.

Joost vrhol pohľad na svoj odraz v sklenej výplni dvojitých dverí, ktoré viedli z domu do bočnej záhrady. Mama mala pravdu. Aj v novej uniforme stále vyzeral ako dieťa. Zľahka prešiel prstom pozdĺž hornej pery. Kiežby mu tak konečne narástli fúzy. Dnes boli na dotyk rozhodne hustejšie ako včera.

Slúžil ako strážnik v stadwatchi niečo menej než šesť týždňov a nebolo to zďaleka také vzrušujúce, ako dúfal. Čakal, že bude naháňať zlodejov v Sude alebo hliadkovať v prístavoch, kde ako prvý uvidí tovar, čo do dokov dorazil. Lenže Kupecká rada sa od toho atentátu na veľvyslanca na radnici neustále sťažovala na bezpečnosť, takže kde skončil? Pri chodení hore-dolu po dome nejakého šťastného kupca. Aj keď nie len tak hocijakého. Radný Hoede sedel v ketterdamskej vláde tak vysoko, ako sa len človek môže vyšplhať. Človek, čo vie spraviť kariéru.

Joost si napravil pušku opretú o kabát a potľapkal ťažký obušok za pásom. Možno sa Hoedovi zapáči. Pozorný a obušok mu v rukách len tak lieta, pochváli ho Hoede. Mladík si zaslúži povýšiť.

„Seržant Joost Van Poel,“ zašepkal a vychutnával si, ako tie slová znejú. „Kapitán Joost Van Poel.“

„Prestaň na seba vyvaľovať oči.“

Joost sa s červenajúcimi lícami otočil k Henkovi a Rutgerovi, ktorí svižne vchádzali do bočnej záhrady. Obaja boli starší, väčší a v ramenách širší ako Joost a slúžili ako domáci strážcovia, priamo pre osobnú potrebu radného Hoeda. Znamenalo to, že sa obliekali do bledozelených uniforiem, boli vyzbrojení luxusnými puškami z Novej zeme a Joosta nikdy nenechali zabudnúť, že je iba úbohý pešiačik z mestskej hliadky.

„Hladkanie tým chĺpkom rásť rýchlejšie nepomôže,“ zasmial sa nahlas Rutger.

Joost sa pokúsil zozbierať štipku dôstojnosti. „Musím dokončiť pochôdzku.“

Rutger strčil do Henka lakťom. „To znamená, že pôjde nakúkať do grišskej dielne a očumovať tú svoju babenku.“

„Ach, Aňa, nepoužila by si svoju grišskú mágiu, aby mi narástli fúzy?“ posmieval sa Henk.

Joost sa s rozpálenými lícami zvrtol na opätku a vykročil popri južnej strane domu. Uťahovali si z neho, odkedy prišiel. Keby nebolo Ane, asi by si u kapitána vyžobral, nech ho preradí inam. S Aňou si na pochôdzkach zatiaľ vymenil len pár slov, no vždy to bolo na noci to najlepšie.

A musel priznať, že Hoedov dom sa mu z tých pár kradmých pohľadov, čo hodil dnu cez okná, páči tiež. Hoedovi patrila jedna z najväčších rezidencií na Geldstraat: podlahy boli vykladané nablýskanými čiernymi a bielymi kamennými štvorcami a steny obložené lesklým tmavým drevom osvetľovali lustre z fúkaného skla, ktoré sa pri kazetových stropoch vznášali ako medúzy. Joost si občas rád predstavoval, že dom v skutočnosti patrí jemu, že je bohatý kupec, čo sa vybral na prechádzku po svojej krásnej záhrade.

Joost sa predtým, ako zašiel za roh, zhlboka nadýchol. Aňa, máš oči hnedé ako... kôra stromu? Niečo vymyslí. Aj tak mu šli veci lepšie spontánne.

Prekvapilo ho, že našiel dvere so sklenenou výplňou na grišskej dielni otvorené. Aj dielňa – podobne ako modré, ručne maľované obkladačky v kuchyni alebo kozubové rímsy obťažkané kvetináčmi s tulipánmi – svedčila o Hoedovom bohatstve. Grišskí sluhovia neboli lacní a Hoede ich mal troch.

Juri však za dlhým pracovným stolom nesedel a Joost nikde nevidel ani Aňu. Vnútri bol len Retvenko v tmavomodrom odeve, ktorý sa so zatvorenými očami a s otvorenou knihou na hrudi rozvaľoval na stoličke.

Joost ostal váhavo stáť vo dverách a potom si odkašľal. „Na noc by sa tieto dvere mali zatvárať a zamykať.“

„V dome je teplo ako v peci,“ zatiahol Retvenko lenivo s výrazným, melodickým ravkanským prízvukom bez toho, aby otvoril oči. „Povedz Hoedovi, že dvere zavriem, keď sa prestanem potiť.“

Retvenko bol búrnik, starší ako dvaja ďalší grišskí sluhovia, s vlasmi popretkávanými striebrom. Povrávalo sa, že stál v ravkanskej občianskej vojne na nesprávnej strane, a keď boje utíchli, zutekal na Kerch.

„Veľmi rád prednesiem vašu sťažnosť radnému Hoedovi,“ klamal Joost. Dom bol večne tak prehnane prekúrený, akoby musel Hoede páliť uhlie z povinnosti, no Joost nebol ten, kto by mu to vravel. „Tak zatiaľ...“

„Máš správy o Jurim?“ skočil mu Retvenko do reči a konečne nadvihol ťažké viečka.

Joost vrhol nervózny pohľad na misky s červeným hroznom a kopy purpurového zamatu na pracovnom stole. Juri pracoval na prepúšťaní farby z ovocia do závesov pre pani Hoedovú, no pred pár dňami vážne ochorel a Joost ho odvtedy nevidel. Zamat začínal zapadať prachom a hrozno sa kazilo.

„Nič som o ňom nepočul.“

„Samozrejme, že nič nepočul. Keď furt chodí s nosom dohora v blbej fialovej uniforme.“

Čo bolo na jeho uniforme zlé? A prečo tu Retvenko vlastne bol? Bol Hoedov osobný búrnik, často cestoval spolu s kupcovým najcennejším tovarom a staral sa o to, aby priaznivý vietor zaniesol loď do prístavu rýchlo a bezpečne. Prečo nemohol byť preč na mori aj teraz?

„Možno dali Juriho do karantény.“

„Veľmi nápomocné,“ uškrnul sa Retvenko. „Prestaň krútiť krkom ako dúfajúca hus,“ dodal. „Aňa je preč.“

Joost opäť zacítil v tvári teplo. „Kde je?“ spýtal sa a usiloval sa znieť autoritatívne. „Mala by byť po zotmení dnu.“

„Hoede si ju vzal, pred hodinou. Presne ako v noci, keď prišiel po Juriho.“

„Čo tým myslíte, že ‚prišiel po Juriho‘? Juri ochorel.“

„Hoede príde po Juriho, Juri sa vráti chorý. O dva dni neskôr Juri zmizne úplne. Teraz Aňa.“

Úplne?

„Možno sa stalo niečo naliehavé. Ak niekto potreboval vyliečiť...“

„Najprv Juri, teraz Aňa. Ja budem ďalší a nikto okrem úbohého malého strážnika Joosta si to nevšimne. Teraz choď.“

„Ak radný Hoede...“

Retvenko zdvihol ruku a Joosta prevalcoval silný závan vetra. Chňapol po zárubni a len tak-tak nestratil pôdu pod nohami.

„Povedal som teraz.“ Retvenko opísal vo vzduchu kruh a dvere sa zabuchli. Joost sa pustil práve včas, aby mu nerozmliaždili prsty, a zrútil sa na zem do záhrady.

Čo najrýchlejšie vyskočil na nohy a očistil si uniformu od blata, žalúdok mu pri tom od hanby zvieralo. Jedna zo sklenených výplní v dverách od toľkej sily praskla. Videl cez ňu, ako sa búrnik vyškiera.

„Priráta sa vám to k služobnému dlhu,“ oznámil mu Joost a ukázal prstom na zničené sklo. Protivilo sa mu, ako priškrtene a malicherne jeho hlas znie.

Retvenko mávol rukou a dvere sa v pántoch zatriasli. Joost nevedomky o krok ustúpil.

„Vráť sa na pochôdzku, ty strážne šteňa,“ zavolal za ním Retvenko.

„To sa podarilo,“ uchechtol sa Rutger, ktorý sa opieral o záhradný múr.

Ako dlho tam už stál? „Nemáš na práci nič iné ako sa mi lepiť na päty?“ spýtal sa ho Joost.

„Všetci strážcovia sa majú hlásiť v lodenici. Dokonca aj ty. Alebo ťa priveľmi zamestnáva hľadanie si kamarátov?“

„Požiadal som ho, aby zavrel dvere.“

Rutger pokrútil hlavou. „Ty nežiadaš. Ty nariaďuješ. Sú to sluhovia. Nie vzácni hostia.“

Joost vykročil zarovno s ním a v jeho vnútri stále vírilo poníženie. Najhoršie bolo, že Rutger mal pravdu. Retvenko nemal právo sa s ním takto rozprávať. Ale čo mal Joost robiť? Aj keby na to nazbieral dosť odvahy, púšťať sa do bitky s búrnikom by bolo ako mlátiť drahú vázu. Griše neboli iba sluhovia: griše boli Hoedovo drahocenné vlastníctvo.

Koniec ukážky