Nepál

Všetkým, ktorí si uvedomujú,

že sú na ceste...

Cesta okolo Annapúrn,

cesta do seba

Pavel „Hirax“ Baričák

Nepál

Text © Pavel „Hirax“ Baričák, 2017 Fotografie © Pavel „Hirax“ Baričák, 2017

© HladoHlas Group, spol. s r. o.

Vydalo vydavateľstvo HladoHlas Group, spol. s r. o., Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin, Slovensko,

ako svoju 85. publikáciu v roku 2017

Zodpovedná redaktorka Anna Fričová

Jazyková korektúra Anna Fričová a Andrea Hoštáková

Zalomenie obálky a vnútra Pavel „Hirax“ Baričák

Vytlačila Tlačiareň P+M, Turany

Prvé vydanie, 2017

Objednávky:

HIRAX Shop, Rumunskej armády 1/6, Martin 036 01, Slovensko

www.hiraxshop.sk, obchod@hiraxshop.sk

Hiraxove úvahy, glosy, básne, fotky, ukážky z románov a cestopisov: www.pavelhiraxbaricak.sk

Kontakt na autora:

hirax@hirax.sk Facebook: Pavel „Hirax“ Baričák (spisovateľ)

ISBN 978-80-89711-68-0

Ocinko, a pustili ťa do lietadla s tou bradou?

(1. 11. 2016, utorok, z Vrútok do Dubaja)

– Som v treťom vagóne odzadu, – píšem Romanovi pol hodinu od Púchova v rýchliku smerujúcom do Bratislavy.

„Začíname. Pali píše, že je v treťom vozni odzadu. Nastúpim, a jeho nikde. Volám mu... ‚Možno som v piatom,‘ hovorí mi. Bol v šiestom. Bude veselo, to je isté...“ svieti o pol hodinu status na Facebooku na Romanovej stránke.

„Ešteže ste len dvaja,“ komentovala obratom nejaká vnímavá duša. Lepšie to vystihnúť ani nemohla. Asi potomok Šalamúna.

Ťažko sa svetu vysvetľuje, že keď človek píše text piesne, uši má v hudobnej slučke, a tak sa nenachádza v tejto dimenzii. No dobre, ja v nej občas nie som, ani keď nič nepíšem. No vtedy ma pohltil text pre môj metalový Ramchat, to si pamätám.

S Romanom sa poznám už roky. Prvýkrát som ho videl na prezentácii mojej etiópskej cesty v jednej žilinskej kaviarni. To som ešte nebol „slávny“, prišlo dokopy „päť“ ľudí. Dôležité však bolo, že sa tam vyskytol Roman. Neskôr som plnými dúškami zasa ja vychutnával jeho masérske schopnosti a neraz som z prednášok dotiahol k nemu aj Juraja Hnilicu, Miška Kulicha či Janka Martona, teda mojich spolutvoriteľov zastávok hipisáckeho potulného kabaretu lásky. A jojkali aj oni. Od slasti, pretože tento človek to jednoducho vie, a ak sa to spojí s darom od Boha v jeho zázračných rukách, niet o čom.

Od tohto stretnutia sme prešli nejaké tie túry po čarokrásnom Slovensku. Tak sa nečudujte, že prišlo aj na cestu okolo Annapúrn v Nepále. Áno, použil som množné číslo, lebo okrem Annapurny I., II., III. a IV. sa v tomto horskom masíve nachádza aj Annapurna South a Gangapurna. Slovo dalo teda slovo, a tak teraz spolu sedíme vo vestibule bratislavského letiska a čakáme na dovolenie nastúpiť do aeroplánu smer Dubaj. Slnko prehrieva presklený priestor, je niečo po jednej hodine. Napriek tomu, že je prvý november, slnko hreje ani v septembri.

Od leteckej policajnej ochrany ku mne pribehol pes a ňuchá moje tyčinky značky Drú. Pre mňa sú to tie najlepšie tyčinky na svete a ich kúpou v letiskovej reštaurácii sa ne- chcem pustiť domoviny ani za nič. Nečudujem sa, že chutné tyčinky vymazali psovi spomienky na marihuanu či dajakú povinne načuchanú výbušninu. Aj ja som omámený. Možno je to spôsobené nostalgiou z odletu za dobrodružstvom, ktoré na mňa čaká v Nepále.

Ešte volám so ženou, na chvíľku mi dáva aj štyriapolročnú dcérku Ráchel. Dostávam detské otázky, ktoré len tak nevymyslíte:

– Ocinko, a pustili ťa s tou bradou do lietadla? Nebojíš sa letieť? Lietadlo má aj dvere? Dajú sa počas letu otvoriť? A už si mi kúpil darček?

Z týchto čistých detských myšlienkových pochodov som vždy natierateľný na chlieb ako maslo. Iba si ten nostalgicko-nežný útok na moju melanchóliu za rodinou vychutnávam, takže jej ani neobjasňujem, že sa neholím iba pár dní, no keď sa vrátim s bradou domov, možno ma nespozná. „A to budeš mať takúto brada?“ nie šťastne skloňovalo ešte doma moje dievčatko slovo brada a ukazovalo pritom rúčkou niekam po brucho. To ju zaujímalo najviac. Čo by dospelí dali za bezstarostnosť detí, však?

– A čo kúpiš Samíkovi? – vyzvedá cez telefón, lebo čo sa týka jej o rok mladšieho bračeka, všetko musí mať pod kontrolou.

– Chcel policajné auto. Ak by nebolo, tak záchranárske, a ak by ani to nebolo, tak požiarne, – vymýšľam si tretiu alternatívu, lebo už som zabudol, aká vlastne bola. Tajne dúfam, že nebudem odhalený.

– Nie požiarne, ale sanitku chcel potom! – opravuje ma to škvŕňa s malým človečím telíčkom, ale s počítačom v hlavičke.

„Panenka skákavá,“ čo len vyrastie z týchto novodobých detí, veď mne takto mozog nefungoval ani v desiatich rokoch,“ lapám z jej pamäti po vzduchu. Ešteže mám v hlave zakódované, že ju klamať nikdy nebudem – hravo by ma odhalila už po prvej zavádzajúcej vete.

Let je naplnený tak z dvoch tretín. Väčšinou krajania smerujúci na dovolenky. Zdraví ma jedna čitateľka, ktorá ma spoznala na letisku.

– Pán Baričák, vás som tu nečakala...

„To už je naprd, keď ma ľudia spoznávajú,“ nalievam si v duchu čistého vína. Vždy som nahlas vyslovoval, že po tomto druhu popularity netúžim, stratiť slobodu je to posledné, čo chcem. Vo vnútri to však asi vysielam inak, keď sa deje pravý opak. Plány Prozreteľnosti neprekazíte. Aspoň že sa mám na koho vyhovoriť.

Ďalšie dievča odbíjam trochu chladne, pretože ma svojou otázkou: „Prepáčte, nie ste vy pán Baričák?“ vyrušilo práve v momente, keď hľadám pas a letenku, keď sa had čakajúcich nekompromisne posúva k čekingu. No čo, musím byť pre niektorých aj namyslený, nedá sa, aby ma všetci milovali.

Cestovanie s batohom mám rád až na to, že večne neviem, kde čo mám – pas, letenky, peniaze, prehrávač, slúchadlá, mobil, knihu, pero, papier na poznámky a desiatky iných, v tú sekundu takých prepotrebných moderných somarín. Slabšie povahy môžu prísť po pár takýchto cestách aj o nervy.

Letíme so spoločnosťou Fly Dubai. Štedrí teda nie sú. Jedno jedlo a koniec predstavenia. Čo by som vlastne aj chcel, keď let trvá iba šesť hodín. Ale aj tak – nápoje iba za peniaze, „nech sa páči, jedna plechovka pivka sedem eur“. Slovák Bruno, sediaci vedľa mňa, berie rovno dve. Idú aj so ženou za odpočinkom do Zanzibaru, dovolenka sa im teda začína už s plechovkou piva na palube. A že dal Bruno pred dvoma rokmi navlas rovnaký trek v Himalájach, tomu sa už vôbec nečudujem. Náhody neexistujú. Anjeli rozhodujú, koho ku komu v lietadle posadia, nie mladý muž za pultom v letiskovej hale s monitorom nad hlavou. „Ak chcete dobré miesto pre vaše dlhé nohy, tak len za príplatok,“ ukazoval mi na ceduľku s cenníkom. „Nechaj to tak, šuhajko, natiahli sme si s Romanom na lýtka kompresné ponožky.“

V Dubaji po prílete sa ďalšia Slovenka Renáta zasa ponáhľa na prestup do lietadla smerujúceho na Srí Lanku. Má na to štyridsať minút. Len tak-tak to stihne. Jej priateľ ju poslal samu, on letel cez Paríž. Vraj aby si vybrúsila svoju chabú angličtinu a sama sa vedela dorozumieť v krízovej situácii. Tak ju hodil do vody, „dobrák“. Byť Renátou, tak ho za tie šediny minimálne dva dni nepripustím, nech vie, že muž má pri žene stáť práve v takýchto chvíľach. V angličtine sa nezdokonalila ani zamak, všetko sme jej nakoniec vysvetlili my Slováci, takže nepadlo ani len thank you. Za odmenu sme jej s Romanom zjedli celé vrecúško cukríkov Slávia. Milá spomienka na socík, nejedol som ich desaťročia. Renáta trpela histamínovou intoleranciou – daj sem tie cukríky! Čo by sme nespravili pre svojho blížneho? Tak sme sa obetovali. „Renča, prileteli sme na terminál dva a z toho ti letí aj tvoj ďalší spoj. Zvládneš to, žiadna panika, si mocná. A cukríček by sa ešte nenašiel?“

Spíme v Dubaji, lebo do Káthmandu nám to ide až na druhý deň na obed. Mierna časová strata, ale za dotyk s arabským svetom to stojí. Cesta do hotela koštuje pätnásť dolárov, späť sedem. Balans meny či šikovnosť taxikárov? Asi arabské nadanie na obchodovanie. Výdavok dostávame v domácich dirmách. Nie som veštec, ale teraz viem, že ich doma vložím do misky.

Taxikár mi po ceste vysvetľoval, že kurz k americkému doláru je jedna k trom a pol, no keď mi vydával, delil iba troma. Je to na prd, že máte päť semestrov z matiky. Svet, ktorý nepoznáte, je dravý, lebo ani spätná cesta z hotela nebola grátis na jeho účet, ako sľubovala reklama na internete. Webové portály na zháňanie ubytovania toho nakecajú, usmievavý Arabko na recepcii vás však ihneď ukotví do reality. Skrátka, sú to obchodníci a ja im to mierne zaokrúhľovanie akceptujem, je to proste také potichučky vypýtané „díško“. Vždy je to sympatickejšie, ako keď taxikár v Bratislave povozí amerického turistu namiesto pätnástich eur za stodvadsať. Čo by mu z lásky k Slovensku neukázal Petržalku, všakže? Úbohá zlodejčina.

Ešte by som sa mal zmieniť o patálii so sprchou v dubajskom hoteli.

– Roman, nejde voda, – vzdal som to asi po minútovom krútení v sprchovacom kúte so všetkým, čím sa dalo, lebo sa mi už zdalo, že začínam určité časti batérie oddeľovať od steny. To viete, keď nezaberie mozog, chlap zapojí svaly.

Romanovi trvalo pár desiatok sekúnd a voda sa zrazu zjavila.

– Platíš hotel, inak neukážem, – provokoval ma.

– Nedám! – usmievam sa na neho.

– A vraj inžinier, – odchádza z kúpeľne s pokusom uraziť ma.

Áááá, očistná vodička... Tesne pred polnocou po lete je sprcha ako pol litra vody s citrónovou šťavou po dvojhodinovom saunovaní.

Emirátsku pomstu vykrýva dal bhát

(2. 11. 2016, streda, z Dubaja do Káthmandu)

Raňajky v dubajskom hoteli sú pre mňa vegetariána úplne tip-top: cereálie, melón, pomaranč, omeleta, fazuľka, cestoviny so zeleninou – ako si spomínam, nijaké mäso tam nebolo. Ani len šunka napitá vodou či iné mäso zo zvieraťa, ktoré v živote nevidelo slnko. Jasné, presladený džús nesmel chýbať, na toto sú Arabi machri. Odmietam však. Šprintovať počas turbulencie so studeným potom na čele na lietadlový mikrozáchodík a byť prinútený náhlivosťou šokovaných črevných klkov prefarbiť sanitárne zariadenie nahnedo, sa mi prieči. Mám to svoje črievko rád.

– Môžeme si, prosím vás, vymeniť miesta? Dostal by som sa tak bližšie k elektrickej zásuvke, – pýtam sa jedného počerného domáceho už v letiskovej hale.

– Nie, – odpovedá mi úsečne.

„A toto je zasa čo? Prejav ich hrdosti alebo následok mojej príšernej angličtiny?“ Nič to, vediem kabeláž ponad jeho chrbát, zo stavania mostov mám predsa štátnice, ovládanie sprchovej ružice tam nebolo.

– Ty rozprávaš po rusky? – pýta sa ma zrazu po minúte ten istý mladík, keď počúva náš rozhovor s Romanom. Nakoniec chvíľu debatujeme. Je to Ind a učí sa v druhom ročníku na univerzite ruštinu. Svet je neustále v pohybe, pred dvadsiatimi rokmi by ma to prekvapilo oveľa viac.

Druhý let je priam historický. Lietadlo nemá obrazovky – ani osobné, blčiace vám z tridsiatich centimetrov do tváre, samozapínajúce sa, aj keď ich vypnete, ale nedisponuje ani veľkými buksami, čo sa zvykli hrôzostrašne vyklápať nad hlavami cestujúcich. Roman zbytočne hľadá USB port, cez ktorý by si dal nabíjať mobil. Nebeží ani žiaden animovaný pokus o upútanie pozornosti cestujúceho cez monitor. Letuška v chodbičke pózuje s nafukovacím kolesom. Čisté retro. Novodobý diel Cvičme v rytme nesledujem. Vravím si, že ak by sme padli do mora, nastane taký chaos, že by som si určite nespomenul, čo kde v rámci záchrany potiahnuť a čo robiť. „Ak sa stane zle, budem sledovať susedov. Hádam to niekto sledoval a pochopil,“ tíšim svoje vnútro.

Jáj, skoro som zabudol. Dorazili sme v čase, keď už v lietadle takmer všetci sedeli. To viete, Baričák si písal cestopis... No a na Romanovom sedadle kvočala stará Nepálčanka. Pripomínala mi indiánsku čarodejnicu. Možno keby som sa na ňu pozeral o jednu sekundu dlhšie, chrstne mi do tváre horiace zápalky so šošovicou. Vedmy sa s tým nepárajú. Keďže ani jej manžel na naše výzvy nijako nereagoval, privolali sme posily v modrých rovnošatách. Zmýliť si letenky 4DE s 6AB, tak to dokáže buď totálny pohoďák, alebo analfabet. No nič, ja viem čítať, iný človek vie zasa kvalitne podojiť jaka, každý ovládame to svoje.

Hlavným programom letového praveku však bolo, že obed sa nekonal. Počas štvorhodinového pobytu vo vzduchu by sa žiadalo čosi si zajesť, hoci aj spotený sendvič. O to viac letušky Arabky mastili s vozíkom po chodbičke a kasírovali od hladošov i smädošov toliare. Ešte by ma zaujímalo, ako dosiahli spojenie medzi kreditkami zákazníkov a zemou. Vedci, čo dostali na stôl tento problém vyriešiť, to určite zvládli. Zisk diktuje všetko. Otázne je, či počítali aj s Čechmi a so Slovákmi, ktorí nijaké medzery v systéme nenechajú nepovšimnuté a obratom v rámci ušetrenia nájdu dieru. Nekradneme, iba šetríme. Večný proces zdokonaľovania sa. Hackerov, i programátorov.

Káthmandu po čerstvom zotmení svieti o dve žiarovky viac ako Severná Kórea. Rolujeme na pristátie. Nepálčan cez uličku si tlačí plastovú pollitrovku vody s pomocou prednej sedačky k čelu, ruky má zopnuté v modlitbe. Keď sa všetci okolo vás budú báť, začnete sa aj vy. Je to pliaga tieto spojené energopolia. Boh s ním, aj s nami.

Nohy konečne cítia nepálsku zem a jeho letisko. K hale kráčame peši, žiaden bus. Tak je to v krajine hôr správne. Chodba je postavená z tehál, nesála pocitový chlad, aký ide zo železobetónových ozrút vyhrávajúcich súťaže architektov zo známych svetových letísk. Kam mi padne zrak, tam očami perfekcionistického Európana vidím nejaký nedostatok – špinu, nedorobené, polátané, odlúpené, prelepené, jednoducho – „len aby na oko bolo“. Z rovnakého princípu som sa nemohol pozerať na maličkosti v dubajskom hoteli. Znovu som sa utvrdil, že my Európania sme vyznávači kultu detailu. Už zostáva len odpovedať si, či nás to robí šťastnejšími, pretože mne tie nedostatky vonkoncom neprekážajú, dokonca mi k Nepálu sedia. Skôr by som bol prekvapený, keby ma vítala luxusná letisková hala ani v Katare.

Stojíme rad k automatu na víza. Potom rad na zaplatenie štyridsiatich amerických dolárov za tridsaťdňové víza a konečne vystávame aj rad k úradníkovi, ktorý mi lepí do pasu vytúženú samolepku. Ešte batohy a šup ho von pred domácich mávajúcich transparentmi s menami. My hľadáme Guptu, Gupta zasa nás. Je to domáci agent, s ktorým sa Roman stretol už aj minulý rok, keď Annapurny obišiel cez cestovku Doroty Nvotovej. „Vieš, keď ideš v skupine desiatich ľudí, je to už pre mňa masovka. Vtedy som videl, teraz to idem precítiť,“ teší sa Roman na cestu.

Má pravdu. Ak by som vkročil do tejto krajiny sám, prežijem to vnútorne najsilnejšie, ako sa len dá. Vo dvojici je to však v porovnaní so skupinou stále ťažká pohoda.

V aute debatujem s Guptom, pretože Roman neovláda angličtinu a prekladám mu, o čom sa vlastne bavíme. Napriek tomu periférne sledujem kinofilm, ktorý beží za oknom. Nedá sa nevšimnúť si biedu v úzkych uliciach, ktorými sa naše malé auto snaží preštrikovať cez rieku ľudí. Obchodíky, stojany s vystaveným tovarom, autá, bicykle, motorky, tuk-tuky, zvieratá s povozmi a masa človečenstva. Kolesá a tlmiče majú čo robiť, aby eliminovali hrbolce na ceste, snívajúcej o asfalte. Byť tu cez obdobie dažďov, tak to by jeden aj zbohatol na rybárskych čižmách.

O štvrťhodinku stojíme pred hotelom Vaishali v štvrti Thamel, plnej obchodov, reštaurácií, hotelov, diskoték, pubov, jednoducho turistického centra Káthmandu. Museli sme poslúchať, lebo hotel má tri hviezdičky a vyzerá na domáce pomery super. Voda so sirupom ako welcome drink veľmi teší. Nie sú to Vysoké Tatry so šampanským, nieto ešte Maldivy s vychladeným miešaným drinkom. Toto je Nepál a jeho vyšší štandard, takže s úctou ďakujeme.

Výťah s dierou nad tlačidlami veľkou ako päsť dospelého – relikvia pre technikov historikov, nás vezie na prvé poschodie. „Áááá, páni sú teda skutočne turisti, keď sa pár schodov nechávajú vyviezť výťahom?“ smejem sa sám sebe.

Kým vstupujem do izby, nasadzujem si na oči imaginárne okuliare s dioptriami číslo osem, nech zámerne nevidím, „kde nechal remeselník dieru a kde mu zasa došla farba, či šikovnou lištou zakryl medzeru“. Preto môžem napísať, že izba je na nepálske pomery perfektná, a to zabudnite na iróniu!

S Guptom sa púšťame do posledného vylaďovania itinerára našej cesty. Je to profík, robí túto prácu už osemnásť rokov, z toho posledných sedem cez svoju agentúru. Málokedy do cestopisov píšem ceny, čo ma koľko vyšlo, ale teraz to spravím, pretože cítim, že to pomôže mnohým, ktorí by tiež chceli absolvovať túto cestu. Letenky nás každého vyšli šesťsto eur, samotný trek tisíc eur. V tejto sume Guptovi je započítané požičanie áut, nafta, hotely a ubytovanie v horách, vstup do národného parku, sprievodca a jeden spoločný nosič. Dokopy za viac ako dvadsať dní pobytu. Niekomu sa to bude zdať možno veľa, ale takto mnoho vecí preberá agentúra a vy sa môžete sústrediť na samotnú cestu rajom. Jediné, čo si budeme platiť, je jedlo a pitie počas cesty.

Po skončení úradných hodín sa vyberáme na večeru do blízkeho Bamboo clubu. Prvýkrát dostávam pred seba najobľúbenejšie domáce jedlo dal bhát, ktoré sa vám v Nepále vie dostať na tanier v desiatkach podôb. To dnešné je poskladané z ryže, zo šošovicovej omáčky, z fazule so zemiakmi na karí, zo surovej cibule, z vareného špenátu, čili papričiek a dusenej zeleniny. Keď zjete, môžete si pýtať prídavok, a tak nám usmiaty čašník hojne dokladá. Veď spľasnutý žalúdok po emirátskej pomste si pýta svoje. K tomu pijeme domáce pivo Everest. Mne pivárovi, vyznávačovi českej horkastej dobroty Plzeň, pripadá dosť vodnaté, ale po potulkách svetom som si zvykol na všetko. Po príchode z túry som schopný vopchať do fľaše aj jazyk ako chameleón a oblízať s vďakou i dno. Človek frfle len od dobroty, keď má čas a prostriedky porovnávať a hľadať nedostatky. V núdzi sa aj z kaluže napije a potom sa pred ňou v kľaku od vďačnosti i pomodlí. „Na vás len poľské vši a vojnu,“ zvykla mne a bratovi vravievať mama, keď sme čosi negatívne okomentovali.

Po jedle sa vypytujem Guptu na všeličo možné. Ťahám z neho podrobnosti o ceste do Mustangu, Bhutánu alebo Tibetu, veď ešte nemienim skonať. Tibet však pomaličky škrtám, lebo čoraz viac sa ku mne dostávajú informácie, ako Čína v tejto dalajlámovej vlasti systematicky výstavbou nových budov, ciest, diaľnic a iných odleskov modernej architektúry postupne dusí tibetskú kultúru, domáci kolorit, ducha národa, jeho históriu a zvyky. Robí to filištínsky so skazonosným záverom. Nech im je odpustené. No mňa by pichalo pri srdci pri pohľade na tibetské deti s pionierskymi šatkami na krkoch, na neudržiavané chrámy bez ducha či diaľnice a železnice vedúce do posvätnej Lhasy. Prežratý duchovné veci nevidí. A už tam ani nemôžem ísť. Veď po týchto riadkoch by ma v Číne zobrali rovno z letiska na ryžovú niekoľkoročnú prevýchovu. Stačilo, aby si Andrej Kiska dal v Bratislave priateľský obed s dalajlámom a čínska ambasáda už posielala protestnú nótu. Čína, si ekonomicky a politicky čoraz mocnejšia, ja som len obyčajný človiečik, ale toto je môj cestopis a môžem si doň napísať, čo chcem, a tak Čína počúvaj: Zabrala si slobodný štát a Tibet bude dovtedy tvojím bolestivým vredom, kým nepochopíš, že riešenie problému veľakrát iba mení problém na iný.

S Guptom som cez mailovú komunikáciu riešil podrobnosti trasy, hoci sa vám priznám – vonkoncom som vtedy netušil, o aké miesta ide, keď mi Roman písal, čo mám ešte do cesty zahrnúť. Náš agent je veselá, srdcom otvorená postavička. Nie je to len slivovicou, ktorou som ho počastoval, keď mi Roman prezradil, že alkoholom nepohrdne. A veru, už by aj objednával ďalšie kolo pív, ktoré však pre únavu odmietame.

Gupta nám vysvetľuje, že sme prišli presne v deň, keď je v Nepále na oficiálnej návšteve indický prezident. To vysvetľuje zátarasy, množstvo policajtov a časté obchádzky na ceste do hotela. Náš agent nám však s úsmevom prezrádza, že dnes sme jeho medzinárodnou návštevou my, lebo sme jeho zákazníci a on sa chce o nás dobre postarať. Preto nás aj nenechal v hoteli samých, ale pozval nás na uvítaciu večeru. Nedal si dokonca vnútiť ani peniaze, museli sme mu dovoliť zaplatiť účet. Nič to, starostlivý Gupta, zajtra platíme my.