Ukážka z elektronickej knihy

pre Jackson, a všetky jej úžasné hodiny...

Copyright © 2013 Maggie Stiefvater

Published by arrangement with Scholastic Inc., 557 Broadway, New York, NY 10012, USA.

Translation © Gabriela Patkolová 2017

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2017

ISBN 978-80-556-2587-4

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Z anglického originálu

Maggie Stiefvater – The Raven Cycle, Book 2: The Dream Thieves,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Scholastic Inc, New York 2013,

preložila Gabriela Patkolová.

Zodpovedná redaktorka Andrea Cséfalvay Kopernická

Editor Erik Fazekaš

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava v roku 2017.

Sadzba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač FINIDR, s. r. o., Český Těšín

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Cena uvedená na obálke je nezáväzným odporučením pre konečných predajcov.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

HAVRANÍ CYKLUS:

I.

HAVRANÍ

CHLAPCI

II.

ZLODEJI

SNOV

III.

LILY BLUE,

BLUE LILY

IV.

HAVRANÍ

KRÁĽ

Čo ak by si zaspal.

A čo ak

by si v spánku

sníval.

A čo ak

by si v tom sne

išiel do neba

a odtrhol tam zvláštny a nádherný kvet.

A čo ak

by si sa zobudil

a ten kvet by si mal v ruke.

Ach, čo potom?

SAMUEL TAYLOR COLERIDGE

Tí, čo snívajú v noci, v zaprášených zákutiach mysle, sa prebudia a zistia, že všetko bola iba márnosť: ale tí, čo snívajú cez deň, sú nebezpeční, pretože tí môžu svoje sny pretvoriť na skutočnosť.

T. E. LAWRENCE

Neznášam psíčkarov. Sú to zbabelci, ktorí sa neodvážia sami pohrýzť druhých.

AUGUST STRINDBERG

PROLÓG

Tajomstvo je zvláštna vec.

Jestvujú tri typy tajomstiev. Prvé patrí k tým, aké poznajú všetci. Potrebujete naň minimálne dvoch ľudí. Jedného, čo niečo skrýva. Jedného, ktorý to nikdy nezistí. Druhé je trochu komplikovanejšie: keď skrývame niečo pred sebou. Každučký deň sa nám vynárajú tisíce nevyslovených priznaní, no nikto z nás si neuvedomuje, že tieto naše nepriznané tajomstvá sú vlastne zhmotnením dvoch slov: mám strach.

A potom je tu tretí typ, ten najskrytejší. Tajomstvo, ktoré nikto nepozná. Možno ho kedysi dávno niekto poznal, no vzal si ho do hrobu. Alebo ide o neriešiteľnú záhadu, skrytú a zabudnutú. Neobjavenú, lebo ju ani nikto nehľadal.

Občas, veľmi zriedka, zostane tajomstvo neodhalené, keď ide o niečo, čo naša myseľ nedokáže spracovať. Príliš divné, príliš veľké, príliš strašidelné, aby sme naň čo i len pomysleli.

Každý z nás má tajomstvá. Sme tí, čo niečo taja, aj tí, pred ktorými niečo taja. Hráči aj nahraní. Tajomstvá a šváby – na úplnom konci zostane len to.

Ronan Lynch žil obklopený všetkými druhmi tajomstiev.

Prvé sa týkalo jeho otca. Niall Lynch bol chválenkársky poet, otrasný muzikant, očarujúci drsniak odchovaný v Belfaste, ale narodený v Cumbrii, a Ronan ho miloval najviac na svete.

Aj keď bol Niall lump a ničomník, Lynchovci boli bohatí. Čím sa Niall živil, nikto nevedel. Býval preč aj niekoľko mesiacov, aj keď ťažko povedať, či to nejako súviselo s jeho kariérou alebo tým, že bol taký darebák. Vždy sa vrátil s náručou plnou darčekov a pokladov a nepredstaviteľných balíkov peňazí, ale Ronana aj tak najviac fascinoval samotný Niall. Každé lúčenie s ním bolo ako posledné, preto bol každý jeho návrat malý zázrak.

„Keď som sa narodil,“ povedal Niall Lynch svojmu prostrednému synovi, „Boh rozbil formičku takou silou, až sa zem zatriasla.“

Prirodzene, išlo o lož, lebo ak by Boh naozaj rozbil Niallovu formičku, musel by si urobiť kópiu, keď o dvadsať rokov neskôr tvoril Ronana a jeho dvoch bratov, Declana a Matthewa. Tí traja boli dokonalým odliatkom ich fešného otca, hoci každý po ňom podedil čosi iné. Declan dokázal rovnako strhnúť pozornosť na seba a zdedil aj jeho pevný stisk ruky. V Matthewových kučerách sa zahniezdil Niallov šarm a vtip. A Ronan podedil ten zvyšok: spaľujúci pohľad a nebezpečný úsmev.

Z matky v nich zostalo veľmi málo, teda takmer nič.

„Bolo to riadne zemetrasenie,“ vysvetľoval Niall, akoby sa ho niekto pýtal – a keďže ho poznali, zrejme sa aj spýtali. „Štyri celé jedna na Richterovej stupnici. Ak by to bolo menej, formička by iba praskla, nerozbila by sa.“

Vtedy mu to Ronan nebol náchylný uveriť, ale na tom nezáležalo, lebo jeho otcovi išlo o obdiv, nie o dôveru.

„A ty, Ronan,“ pokračoval Niall. Zakaždým, keď vyslovil Ronan, znelo to inak ako ostatné slová. Akoby chcel povedať niečo úplne iné – napríklad nôž alebo jed, alebo pomsta – a iba v poslednej chvíli to zamenil za Ronanovo meno. „Keď si sa narodil ty, rieky vyschli a dobytok v Rockingham County ronil krvavé slzy.“

Tento príbeh rozprával viackrát, no Ronanova matka Aurora trvala na tom, že je to výmysel. Podľa nej, keď sa Ronan narodil, stromy zakvitli a henriettské havrany sa smiali. Kým sa jeho rodičia hašterili, ako to bolo s jeho narodením, Ronan ani raz nepodotkol, že obe verzie príbehu by mohli byť pravdivé.

Declan, najstarší z bratov Lynchovcov, sa raz spýtal: „A čo sa stalo, keď som sa narodil ja?“

Niall Lynch sa na neho pozrel a odvetil: „Ako to mám vedieť. Nebol som tu.“

Keď Niall vyslovil Declan, vždy to znelo tak, že chcel povedať Declan.

A potom sa Niall vyparil na ďalší mesiac. Ronan využil príležitosť a presnoril Stodoly, ako prezývali rozľahlú farmu Lynchovcov, aby zistil, odkiaľ berie Niall peniaze. Nenašiel žiadnu stopu, čím by sa jeho otec mohol živiť, ale objavil zožltnutý výstrižok z novín v zhrdzavenej plechovici. Bol z roku, keď sa narodil jeho otec. Stroho opisoval zemetrasenie v Kirkby Stephen, ktoré bolo cítiť na severe Anglicka a juhu Škótska. Štyri celé jedna. Ak by to bolo menej, formička by iba praskla, nerozbila by sa.

V tú noc prišiel Niall Lynch domov až nadránom, a keď sa prebudil v malej bielej spálni, zbadal nad sebou stáť Ronana. V rannom slnku pripomínali obaja snežných anjelov, čo vlastne bola tá lepšia časť klamstva. Niall mal tvár zamazanú od krvi a modrých lupienkov.

„Práve sa mi snívalo o dni, keď si sa narodil, Ronan,“ vyhlásil Niall.

Utrel si krv z čela, aby Ronanovi ukázal, že nie je zranený. Lupene polepené krvou pripomínali drobné hviezdičky. Ronana zarazilo, aký istý si bol tým, že pochádzajú z otcovej mysle. Nikdy si ničím nebol taký istý.

Svet sa rozostúpil a natiahol, zrazu bol bezmedzný.

Ronan mu oznámil: „Viem, odkiaľ máš peniaze.“

Jeho otec povedal iba: „Nechaj si to pre seba. “

To bolo prvé tajomstvo.

Druhé tajomstvo bolo dokonale skryté. Ronan ho neprezradil. Ani o ňom nepremýšľal. Nikdy ho nijako nesformuloval. Tajil ho sám pred sebou.

No stále bolo tu.

A potom tu bolo toto: o tri roky neskôr sníval Ronan o aute svojho kamoša Richarda C. Ganseyho III. Gansey mu dôveroval vo všetkom, až na zbrane. Nikdy, pokiaľ išlo o zbrane, a nikdy v tomto. Nie s Ganseyho Camarom zo sedemdesiateho tretieho vo farbe pekla s čiernymi pásikmi. V bdelom stave sa Ronan nikdy nedostal ďalej ako na sedadlo spolujazdca. Ak odišiel Gansey z mesta, kľúče si bral so sebou.

Ale v Ronanových snoch Gansey nebol a Camaro áno. Stálo v zvažujúcom sa kúte opusteného parkoviska a v diaľke za ním sa modrasto týčili hory. Ronanove prsty sa zovreli okolo kľučky na šoférovej strane. Išlo iba o pokus. Zovretie malo silu sna. Stačilo však na to, aby sa sústredil na predstavu, ako tie dvere otvorí. Vyšlo to. Zosunul sa na sedadlo šoféra. Hory a parkovisko boli iba sen, ale vôňa interiéru bola spomienka: benzín a plast a koberec a roky, ktoré ho poznačili.

Kľúče sú v zapaľovaní, pomyslel si Ronan.

A boli.

Viseli tam ako kovové plody ovocného stromu a Ronan si v mysli vychutnával pocit, ako ich drží. Prehadzoval ich zo sna do pamäte a späť a potom ich chytil do dlane. Medzi prstami zacítil jemnú koženku a obšúchané hrany prívesku. Chladný kovový krúžok a kľúč od dverí. Tenký, ostrý prísľub kľúča od zapaľovania.

Vtedy sa prebudil.

Keď otvoril oči, kľúče mu ležali v dlani. Zo sna do reality.

Toto bolo jeho tretie tajomstvo.

JEDEN

Čisto teoreticky mala Blue Sargentová jedného z týchto chlapcov zabiť.

„Jane!“ Volanie prišlo z druhej strany kopca. Určené bolo Blue, aj keď v skutočnosti sa nevolala Jane. „Švihni si!“

Ako jedinej nejasnozrivej členke ich nadmieru špiritistickej famílie, jej predpovedali budúcnosť znovu a znovu, a zakaždým jej vyšlo, že zabije svoju pravú lásku, ak sa ju pokúsi pobozkať. A podľa predpovede toto bol ten rok, kedy sa mala zamilovať. Navyše ona a jej jasnozrivá nevlastná teta Neeve videli v apríli jedného z chlapcov kráčať po ceste mŕtvych, čo znamenalo, že v nasledujúcich dvanástich mesiacoch mu bolo súdené zomrieť. Priam desivo to do seba zapadalo.

Práve v tejto chvíli však vyzeral ten konkrétny chlapec, Richard Campbell Gansey III. dosť neohroziteľne. Vo vlhkom vetre na širokom zelenom kopci mu žltá polokošeľa zúrivo plieskala o hruď a kaki šortky sa vlnili okolo jeho božsky opálených nôh. Chlapci ako on nezomierali – chytali bronz a zakladali verejné knižnice v parkoch. Vystrel ruku smerom k Blue, ktorá sa štverala hore kopcom. To gesto pripomínalo skôr riadenie dopravy na križovatke ako povzbudenie.

„Jane. Toto musíš vidieť!“ V hlase mal sladučký prízvuk virgínskych peňazí.

Kým sa Blue šplhala na vrch s teleskopom na pleci, v duchu zvažovala hladinu rizika: Som už do neho zamilovaná?

Gansey zbehol dole k nej, aby jej uchmatol teleskop.

„Veď nie je až taký ťažký,“ prehodil pohoršene a vykračoval si späť, odkiaľ prišiel.

Nemyslela si, že by bola do neho zamilovaná. Ešte nikdy nebola zamilovaná, ale bola pevne presvedčená, že to dokáže rozpoznať. Pred časom mala víziu, ako ho bozkáva, a ešte aj teraz si to dokázala živo vybaviť. Lenže jej rozumné ja, ktoré bolo zvyčajne jej jediné ja, to pripisovalo skôr pekným perám Richarda Campbella Ganseyho III., ako romániku v rozpuku.

Tak či onak, ak si osud myslel, že jej môže diktovať do koho sa zamiluje, bude sa pekne čudovať.

„Čakal som, že si silnejšia. Nie sú feministky svalnaté?“ dodal Gansey.

Jednoznačne nie je do neho zamilovaná.

„Zato, že sa pri tom usmievaš, to ešte nie je vtipné,“ odvrkla Blue.

Najnovším počinom v jeho honbe za strateným waleským kráľom Owenom Glendowerom bola žiadosť o povolenie od miestnych majiteľov pôdy. Všetkej, cez ktorú prechádzala henriettska siločiara – neviditeľná, absolútne rovná línia energie, ktorá spájala spirituálne významné miesta – čo sa vinula okolo Cabeswateru, mystického lesa, rozliehajúceho sa do diaľky. Gansey bol presvedčený, že Glendower sa skrýva kdesi v Cabeswateri, kde v pokoji odpočíva už celé stáročia. Ten, kto ho prebudí, získa jeho milosť – Blue o tom v poslednom čase dosť uvažovala. Prišlo jej, že Gansey je jediný, kto to naozaj potrebuje. Nie že by Gansey vedel, že má o pár mesiacov zomrieť. A nie že by sa mu to ona chystala oznámiť.

Ak by sme našli Glendowera rýchlo, uvažovala Blue, určite by sme dokázali zachrániť Ganseyho.

~

Prudký kopec ich doviedol na široký, trávnatý hrebeň, ktorý sa klenul nad zalesneným úbočím. Hlboko, hlboko pod nimi ležala virgínska Henrietta. Mesto lemovali pasienky posiate farmami a dobytkom, takými malým a symetrickými, akoby išlo o miniatúrny model železnice. Všetko, až na žiarivo modré štíty hôr, bolo zelené a chvejúce sa v letnom sparne.

Chlapci si však nevšímali scenériu. Stáli v úzkom kruhu: Adam Parrish, vychudnutý a čestný; Noah Czerny, nezreteľný a zhrbený; a Ronan Lynch, dravý a temný. Na Ronanovom potetovanom pleci trónil jeho havraní miláčik Vranka. Aj keď jej stisk bol opatrný, na oboch ramienkach čierneho tielka boli jemne vlisované stopy po jej pazúroch. Všetci vyvaľovali oči na niečo, čo držal Ronan v dlani. Gansey odhodil teleskop do zvlnenej trávy a pridal sa k nim.

Adam urobil miesto pre Blue, aby sa mohla vtesnať do kruhu. Ich pohľady sa stretli iba na okamih. Ako vždy, jeho črty tváre Blue fascinovali. Nebol to klasický krásavec, ale bol zaujímavý. Mal typicky henriettske výrazné lícne kosti a hlboko vsadené oči, ale tie jeho boli jemnejšie. Vyzeral trochu ako cudzinec. Trochu neprístupne.

Vyberám si tohto, Osud, pomyslela si odhodlane. Nie Richarda Ganseyho III. Nemôžeš mi diktovať, čo mám robiť.

Adamovi skĺzla ruka po jej holom lakti. Ten dotyk bol ako šepot v jazyku, ktorému dobre nerozumela.

„Otvor to,“ vyzval Ronana. V hlase mal pochybnosti.

„Neveriaci Tomáš,“ odfrkol si Ronan, ale bez zvyčajnej dávky uštipačnosti. Model lietadla v jeho ruke mal rovnaké rozpätie krídiel ako jeho prsty. Bolo vyrobené z čistobieleho, beztvarého plastu a až absurdne mu chýbali akékoľvek detaily: vec v tvare lietadla. Otvoril poklop na baterky. Bol prázdny.

„Takže to nepôjde,“ skonštatoval Adam. Odchytil lúčneho koníka, ktorý mu skočil na golier. Celá partia ho pri tom pozorovala. Odkedy pred pár mesiacmi uskutočnil čudne výhodný rituál, sledovali každý jeho pohyb. Ak si Adam aj všimol túto nezvyčajnú pozornosť, nedal to na sebe poznať. „Nevzlietne, ak nemá baterku ani motor.“

Blue až teraz došlo, o čo ide. Ronan Lynch, plný tajomstiev, bojovný, diabolský, im prezradil, že dokáže vybrať predmety zo svojich snov. Dôkaz A: Vranka. Gansey bol vo vytržení – typ chalana, čo neverí úplne všetkému, ale chce. No Adam, ktorý sa dostal takto ďaleko v živote iba vďaka tomu, že spochybňoval všetko, čo mu bolo povedané, potreboval dôkaz.

„,Nevzlietne, ak nemá baterku ani motor,‘“ napodobnil Ronan tenkým hláskom Adamove henriettske zaťahovanie. „Noah: ovládač.“

Noah hrabol do udupanej trávy pre diaľkový ovládač. Rovnako ako lietadlo, bol biely a lesklý, s oblými hranami. Jeho ruky na ňom pôsobili pevne. Aj keď už bol nejaký čas mŕtvy a logicky by mal vyzerať ako duch, v blízkosti siločiary vyzeral pomerne živo.

„Čo by malo ísť do lietadla, ak nie batéria?“ spýtal sa Gansey.

„Čo ja viem? V sne to boli malé rakety, ale tie sem zrejme neprešli,“ prehodil Ronan.

Blue odtrhla pár zasemenených hlavičiek vysokej trávy. „Na.“

„Šikovná, drobec.“ Ronan ich napchal do kokpitu. Načiahol sa za ovládačom, ale Adam ho predbehol a zatriasol si ním pri uchu.

„Veď to neváži ani gram,“ vyhlásil a pustil ovládač Blue do dlane.

Naozaj je veľmi ľahký, pomyslela si Blue. Mal päť drobných bielych gombíkov: štyri rozložené do kríža a jeden osamotený. Ten piaty gombík Blue pripomínal Adama. Aj keď slúžil na rovnaký účel ako ostatné štyri, už k nim nepatril.

„Bude to fungovať,“ zastrájal sa Ronan. Vzal ovládač a podal lietadlo Noahovi. „V sne to fungovalo, takže to bude fungovať aj teraz. Zdvihni ho.“

Večne zhrbený Noah zdvihol lietadielko medzi palcom a ukazovákom, akoby sa chystal odhodiť ceruzku. Blue sa chvel žalúdok od vzrušenia. Nebolo možné, aby Ronan to lietadlo vysníval. Ale už sa stalo toľko nemožného.

„Krá,“ ozvala sa Vranka. Tak volala Ronana.

„Áno,“ súhlasil Ronan. Potom sa otočil k ostatným a prikázal: „Odpočítajte to.“

Adam vystrúhal grimasu, ale Gansey, Noah a Blue poslušne odriekali: „Päť, štyri, tri...“

Pri slove štart Ronan stlačil jeden z gombíkov.

Lietadielko sa nehlučne vznieslo z Noahovej ruky do vzduchu.

Fungovalo to. Skutočne to fungovalo.

Gansey sa nahlas zasmial, keď naraz zaklonili hlavy, aby videli, ako stúpa. Blue si zatienila oči, aby dokázala sledovať drobnú bielu siluetu v opare. Bola taká malá a rýchla, že pripomínala skutočné lietadlo tisíce kilometrov nad kopcom. So šialeným škriekaním vyrazila Vranka za lietadlom. Ronan ním zabáčal doľava a doprava, krúžil ním nad hrebeňom s Vrankou za jeho chvostom. Keď sa lietadlo vrátilo nad ich hlavy, stlačil piaty gombík. Z otvoreného podvozku sa na nich sypali semienka trávy a po ich pleciach sa kotúľali na zem. Blue zatlieskala a natrčila dlaň, aby jedno chytila.

„Si neuveriteľný tvor,“ vydýchol Gansey. Jeho radosť bola nákazlivá a bezhraničná, bezmedzná ako jeho úsmev. Adam zaklonil hlavu, v očiach mal čosi nehybné a vzdialené. Noah vydýchol vau, ruku mal stále zdvihnutú, akoby čakal, že sa k nemu lietadlo vráti. A Ronan tam stál s ovládačom v ruke a pohľadom priklincovaným k oblohe. Bez úsmevu, bez chmár. Jeho pohľad bol desivo živý, krivka jeho pier divošská a spokojná. Zrazu nebolo nič prekvapivé na tom, že dokázal vybrať veci zo svojich snov.

V tej chvíli Blue milovala tak trochu všetkých. Ich mágiu. Ich poslanie. Ich príšernosť a podivnosť. Svojich havraních chlapcov.

Gansey buchol Ronana do ramena. „Glendower cestoval s bosorákmi, vedel si to? Teda mágmi. Čarodejníkmi. Pomáhali mu ovládať počasie – možno by si nám mohol vysnívať mierne ochladenie.“

„Vtipné.“

„A predpovedali budúcnosť,“ dodal Gansey a otočil sa k Blue.

„Na mňa nepozeraj,“ schladila ho. Všetci vedeli, že nemá talent na veštenie.

„Alebo mu pomáhali predpovedať budúcnosť,“ pokračoval Gansey, čo síce nedávalo zmysel, ale značilo to, že sa snaží udobriť si ju. Jej prchkosť a schopnosť zosilniť jasnozrivé schopnosti iných boli tiež legendárne. „Môžeme ísť?“

Blue sa rýchlo rozbehla po teleskop, aby ho schmatla skôr ako on – vrhol po nej začudovaný pohľad – a ostatní chalani pozbierali mapy a foťáky a čítačky elektromagnetickej frekvencie. Pustili sa sledovať rovnú líniu siločiary, kým Ronan nespúšťal pohľad z lietadielka a z Vranky. Bieleho a čierneho vtáka na azúrovom strope sveta. Vtom náhly poryv vetra v tráve privial vôňu tečúcej vody a skál ukrytých v tieni a Blue pociťovala znovu a znovu vytrženie z poznania, že mágia je skutočná, mágia je skutočná, mágia je skutočná.

DVA

Declan Lynch, najstarší z bratov Lynchovcov, nebol nikdy sám. Nikdy nebol s bratmi, ale nikdy nebol sám. Bol ako perpetuum mobile poháňané energiou iných: tu opierajúci sa o stôl priateľa v pizzérii, alebo vtiahnutý do altánku s dievčenskou rukou na ústach, tam vtipkujúci na kapote Mercedesu akéhosi staršieho muža. Kongregácia bola taká prirodzená, že sotva sa dalo rozoznať, či bol Declan magnetom, čo ich priťahuje alebo ten priťahovaný.

Sivému mužovi to výrazne narúšalo jeho snahu pohovoriť si s ním v súkromí. Musel sa obšmietať pri kampuse aglionbyskej akadémie takmer celý deň.

Čakanie však nebolo až také neznesiteľné. Dubmi obkolesená škola mu učarovala. Kampus dýchal zašlou úctou, akú prinášal iba vek a bohatstvo. Internáty boli vyľudnenejšie, ako by boli počas školského roka, ale neboli celkom ľudoprázdne. Stále ich okupovali synovia výkonných riaditeľov cestujúcich do krajín tretieho sveta za peknými fotkami a synovia rebelantských muzikantov na turné, ktorí si k batožine pribalili iné veci ako sedemnásťročný výsledok nehody v podobe potomka. Aj synovia mužov, ktorí boli mŕtvi a už nikdy si po nich neprídu.

Títo letní synovia, tá hŕstka, neboli práve najtichší.

Internát Declana Lyncha nebol taký pekný ako ostatné, ale aj tak z neho kričali peniaze. Bol pripomienkou sedemdesiatych rokov, dekády nádherných farieb, ktoré Sivý muž neskutočne zbožňoval. Vchodové dvere mali byť zabezpečené číselným kódom, ale niekto v nich nechal gumenú zarážku. Sivý muž pohoršene zatskal. Zamknuté dvere by ho nezastavili, prirodzene, ale aj snaha sa počítala.

Vlastne, Sivý muž o tom nebol celkom presvedčený. Boli to činy, ktoré sa počítali.

Vnútrajšok internátu ponúkal privítanie decentného hotela v neutrálnych tónoch. Za jednými zo zatvorených dverí besnil hip-hopový hit, podmanivý a agresívny. Nebola to hudba podľa jeho vkusu, ale chápal jej príťažlivosť. Hodil očkom po dverách. Internátne izby v Aglionby neboli očíslované. Namiesto toho boli označené atribútmi, ktoré, ako dúfalo vedenie školy, si študenti mali odtiaľto odniesť. Tieto dvere mali štítok Súcit. Neboli to tie, ktoré Sivý muž hľadal.

Zamieril opačným smerom, čítajúc nápisy na dverách (Svedomitosť, Štedrosť, Úcta), kým nedošiel k Nespútanosti Declana Lyncha.

Sivého muža v jednom článku tiež nazvali nespútaným. Bol si istý, že za to vďačil svojim veľmi rovným zubom. Podľa všetkého boli ešte aj zuby predpokladom k nespútanosti.

Bol zvedavý, či má Declan Lynch dobrý chrup.

Spoza dverí nevychádzal žiadny zvuk. Jemne pomykal guľou na dverách. Zamknuté. Dobrý chlapec, pomyslel si.

Z druhého konca chodby k nemu doliehalo burácanie hudby ako v apokalypse. Sivý muž si skontroloval hodinky. Požičovňa áut zatvára o hodinu, a ak niečo naozaj neznášal, tak to bola verejná doprava. Bude to musieť urýchliť.

Rozkopol dvere.

Declan Lynch sedel na jednej z dvoch postelí v izbe. Bol to fešák. Mal husté tmavé vlasy a dosť výrazný rímsky nos.

A dokonalý chrup.

„Čo to má znamenať?“ zvolal.

Namiesto odpovede Sivý muž zdrapol Declana z postele a narazil ho o okno poblíž. Vydalo to čudne tlmený zvuk, najhlasnejší z toho bol chlapcov výdych, keď narazil chrbtom do parapety. No okamžite sa spamätal a zaútočil späť. Nepatril k najhorším boxerom a Sivý muž videl, ako očakával, že ho zaskočí a získa výhodu.

Ale Sivý muž si dávno zistil, že Niall Lynch naučil svojich synov boxovať. Jediné, čo naučil otec Sivého muža, bola správna výslovnosť foie gras.

Chvíľu sa klbčili. Declan bol šikovný, ale Sivý muž šikovnejší. Švihol Declanom, a dokonca jeho ramenom zmietol ocenenia, kreditky a kľúče od auta z komody. Náraz Declanovej hlavy o bielizník splynul s dunením basov z druhého konca chodby. Declan sa zahnal, minul. Sivý muž mu podrazil nohy, sotil ho do steny vedľa skrine a pohol sa k nemu na ďalšie kolo. Zastavil sa, iba aby zdvihol motorkársku prilbu, ktorá sa skotúľala doprostred miestnosti.

Declan sa zrazu pozbieral opierajúc sa o bielizník a mrštne z neho vytiahol pištoľ.

Namieril ju na Sivého muža.

„Stoj,“ varoval ho. Odistil.

Toto Sivý muž nečakal.

Zastal.

V Declanovej tvári zúrili rôzne emócie, no šok medzi nimi nebol. Bolo zjavné, že tú zbraň nemal iba pre každý prípad; bolo to pre tento prípad.

Sivý muž uvažoval, aké to musí byť, žiť takto, vo večnom strachu, že vám rozkopnú dvere. Nič príjemné, pomyslel si. Rozhodne nič príjemné.

Nepredpokladal, že by Declan Lynch zaváhal. V jeho postoji neboli žiadne pochybnosti. Trochu sa mu triasla ruka, ale Sivý muž zhodnotil, že skôr následkom zranenia, ako strachu.

Chvíľu prehodnocoval situáciu, potom hodil prilbu. Chlapec vystrelil, ale okrem hluku to neviedlo k ničomu. Prilba mu narazila do prstov a než sa spamätal z ohúrenia, Sivý muž k nemu priskočil a vytrhol mu zbraň zo zmeravenej ruky. Pomaličky zbraň zaistil.

Potom ňou Declana udrel do líca. Párkrát to zopakoval, aby nebolo pochybností, čo tým chce povedať.

Nakoniec dovolil Declanovi, aby sa zosypal na kolená. Chalan sa hrdinsky snažil zostať pri vedomí. Topánkou ho Sivý muž pritlačil celkom k zemi a potom ho prevalil na chrbát. Declanov pohľad sa sústredil na stropný ventilátor. Z nosa mu tiekla krv.

Sivý muž si kľakol a pritisol hlaveň Declanovi na brucho, ktoré sa prudko dvíhalo a klesalo, ako lapal po dychu. Prešiel zbraňou k chlapcovej pravej obličke a akoby nič prehodil: „Ak by som ťa strelil sem, trvalo by dvadsať minút, kým by si zomrel a bol by si odpísaný, čokoľvek by s tebou lekári urobili. Kde je Greywaren?“

Declan mlčal. Sivý muž mu dal minútku na rozmyslenie. Zranenia hlavy zvykli spomaľovať tok myšlienok.

Keď Declan nič nehovoril, presunul hlaveň dole na jeho stehno. Pritlačil ju tak silno, až chlapec zalapal po dychu. „Ak sem, zomrel by si do piatich minút. Samozrejme, na to ťa nepotrebujem streliť. Hrot tamtoho dáždnika by odviedol rovnakú prácu. Do piatich minút by bolo po tebe a do troch by si sa za to modlil.“

Declan zatvoril oči. Teda jedno. Ľavé oko mu už opúchalo, takže bolo prakticky zatvorené.

„Neviem,“ hlesol napokon. Hlas mu znel ako v sne. „Neviem, čo to je.“

„Klamstvá si nechaj pre svojich politikov,“ povedal Sivý muž pokojne. Chcel dať Declanovi jasne najavo, že vie o ňom a jeho stáži. Dať mu najavo, že si o ňom zistil všetko. „Viem, kde sú v tejto chvíli tvoji bratia. Viem, kde býva tvoja mama. Viem, ako sa volá tvoja frajerka. Rozumieš?“

„Neviem, kde to je.“ Declan váhal. „Je to pravda. Neviem, kde to je. Viem iba, že to je.“

„Plán je takýto.“ Sivý muž vstal. „Nájdeš to, a keď to urobíš, odovzdáš mi to. A potom sa vyparím.“

„Ako ťa nájdem, aby som ti to odovzdal?“

„Myslím, že mi nerozumieš. Som tvoj tieň. Som slina, ktorú prehĺtaš. Som kašeľ, čo ťa budí v noci.“

Declan sa musel spýtať. „Ty si zabil môjho otca?“