Start

Lisa Kleypas

MARRYING WINTERBORNE

Copyright © 2016 by Lisa Kleypas

Translation © 2017 by Lucia Lukáčová

Cover art © 2017 by Alan Ayers

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5355-1

Kapitola 1

„Pán Winterborne, prišla za vami akási žena.“

Rhys zdvihol hlavu od kopy listov na stole a zvraštil čelo.

Pani Fernsbyová, jeho osobná sekretárka, stála vo dverách kancelárie a prísne naňho hľadela spoza okrúhlych okuliarov. Bola to žena v stredných rokoch, upraveného zovňajšku a trochu kyprejších tvarov.

„Viete, že teraz návštevy neprijímam.“ Prvú polhodinu pracovného dňa sa vždy venoval čítaniu korešpondencie, pri ktorom ho nikto nesmel rušiť.

„Áno, pane, ale je to dáma a...“

„Nech je to trebárs aj kráľovná, je mi to fuk!“ vyštekol.

„Pošlite ju preč.“

Pani Fernsbyová nesúhlasne stisla pery do tenkej pomlčky a rázne sa pobrala preč. Klopkanie podpätkov na dlažbe pripomínalo vznietený pušný prach.

Rhys sa opäť začítal do listu pred sebou. Zriedka dovolil, aby ho niečo vykoľajilo a prestal sa ovládať, no posledný týždeň naňho neúnavne útočili vzdor a zármutok. Oberali ho o všetku súdnosť. Svoje okolie priam bičoval zlou náladou. A to všetko kvôli žene, ktorú poznal lepšie, než by si želal. Lady Helen Ravenelová... mladá kultivovaná dáma, neskúsená, plachá, s modrou krvou... Zosobňovala jeho pravý opak.

Ich zasnúbenie trvalo sotva dva týždne, než sa ho Rhysovi podarilo úplne zmariť. Keď sa s Helen videli naposledy, bol netrpezlivý a násilnícky. Nevedel sa ovládať. Pobozkal ju, ako po tom už dlho túžil. V jeho náručí stuhla ako skala. Odmietla ho. Už okatejšie ním nemohla pohŕdať. Stretnutie nemalo šťastný koniec. Helen sa rozplakala a jeho to rozzúrilo.

Kathleen, lady Trenearová, bola vdova po Heleninom zosnulom bratovi. Na druhý deň Rhysa vyhľadala a oznámila mu, že Helen utrpela nervový šok a neutíchajúca bolesť hlavy ju pripútala na lôžko.

„Už vás nechce vidieť,“ nešetrila ho Kathleen.

Rhys nezazlieval Helen, že zasnúbenie zrušila. Zjavne k sebe nepasovali. Priečilo sa to Božiemu plánu, aby sa oženil s aristokratkou. A hoci disponoval obrovským majetkom, chýbali mu spôsoby a vzdelanie džentlmena. Ani svojím zjavom džentlmena nepripomínal. Mal tmavú pokožku a čierne vlasy. A bol urastený ako robotník.

Nemal ešte ani tridsať rokov, keď sa mu z otcovho neveľkého obchodu na High Street podarilo vybudovať slávny obchodný dom U Winterborna. Dozaista bol najväčší na svete. Rhysovi patrili továrne, sklady, pôda, stajne, práčovne a obytné budovy. Bol na palubách námorných a železničných spoločností. Ale nech by ho v živote postretol hocijaký úspech, nikdy by nezmazal skutočnosť, že sa narodil ako syn obyčajného kupca z Walesu.

Z myšlienok ho vytrhlo opätovné klopanie na dvere. Nedôverčivo zdvihol pohľad na pani Fernsbyovú, ktorá sa za ním vrátila do kancelárie.

„Čo zase chcete?“ zasyčal.

Sekretárka si napravila okuliare a rázne odvetila: „Ak dámu nemáme vyprevadiť násilím, trvá na tom, že neodíde, kým sa s ňou nepozhovárate.“

Rhysovo rozhorčenie sa zmenilo na údiv. Nijaká žena z vyšších či iných kruhov by sa neodvážila naňho tak smelo naliehať. „Ako sa volá?“

„Neprezradila.“

Neveriaco krútil hlavou. Ako sa nezvanému hosťovi podarilo prísť až sem? Platil predsa armádu ľudí, ktorá sa starala o to, aby ho nikto nevyrušoval. Hlavou mu prebleskla bizarná myšlienka. Okamžite ju zahnal, no pulz nabral na obrátkach.

„Ako vyzerá?“ odvážil sa spýtať.

„Má oblečené smútočné šaty. Tvár ukrýva pod závojom. Je štíhla a má spôsoby.“ Na okamih zaváhala, potom sucho dodala: „Salónny prízvuk.“

Uvedomil si, koľko bije. Hruď mu zovrela bolestná túžba.

„Bože,“ zašeptal. To predsa nemôže byť pravda, aby sa Helen za ním vybrala. Ale tušil, že to predsa len bude ona. Cítil to v kostiach. Bez slova vstal a rýchlym krokom prešiel popri pani Fernsbyovej.

„Pán Winterborne,“ okríkla ho sekretárka a náhlila sa za ním. „Ste len v košeli. Vaše sako...“

Rhys ju sotva vnímal. Vyrútil sa z kancelárie a vstúpil do foyeru s koženými kreslami. Pri pohľade na nečakaného hosťa prudko zastal. Rýchlo prerývane dýchal. Hoci smútočný závoj zahaľoval dáme tvár, podľa krásnej štíhlej postavy a držania tela ju okamžite spoznal. Pristúpil k nej bližšie. Nezmohol sa ani na slovo. Stál pred ňou a myseľ mu kalilo zhnusenie. No súčasne pažravo vdychoval jej sladkú vôňu. Jej prítomnosť ho úplne vykoľajila. Telo mal ako v ohni, srdce bilo opreteky. Tichom sa niesol klepot písacích strojov v susednej miestnosti.

Helen zrejme načisto stratila rozum! Vybrala sa za ním sama, bez sprievodu! Jej dobrá povesť je vážne ohrozená! Musí ju odpratať z foyeru a poslať domov, prv než vyjde najavo, o koho ide. No najskôr musí zistiť, prečo sem prišla. Hoci vyrastala v izolácii a mravnej čistote, nebola hlúpa. Keby nemala dobrý dôvod vyhľadať ho, isto by tak bohapusto neriskovala.

Pozrel na pani Fernsbyovú. „Môj hosť sa dlho nezdrží. Postarajte sa, aby nás nikto nevyrušoval.“

„Áno, pane.“

Pohľadom zaletel k Helen.

„Poďme,“ nevyberane hlesol a vykročil k dverám kancelárie.

Bez slova ho nasledovala. Sukne jej šuchotali, keď sa nimi obtrela o steny chodby. Jej oblečenie už čosi pamätalo. Bolo nemoderné a trochu obnosené. Prezrádzalo ťažké časy. Tak preto za ním prišla? Potrebovali azda Ravenelovci peniaze tak zúfalo, že zmenila názor a je odhodlaná stať sa manželkou muža bez titulu?

Boh mu je svedkom, že by s radosťou vychutnal, keby pred ním padla na kolená a prosila ho, aby ju vzal späť. Pochopiteľne, neurobil by to, ale dožičil by jej trápenie, ktoré sám okúsil. Všetci, ktorí sa mu kedy vzopreli, by ju svorne ubezpečili, že nielenže jej neodpustí, ale ani s ňou nebude mať zľutovanie.

Vstúpili do kancelárie. Bola to priestranná a tichá miestnosť so širokými oknami s dvojitým sklom a hrubými nákladnými kobercami. V jej strede sa vynímal stôl z orechového dreva s kopou listov a dokumentov.

Rhys zatvoril dvere a podišiel k stolu. Vzal z neho presýpacie hodiny a s nevôľou ich otočil. Potrvá presne pätnásť minút, než sa piesok presype do spodnej banky. Potreboval zdôrazniť, že teraz sú v jeho svete, kde je čas drahocenný a kde si o všetkom rozhoduje sám.

Otočil sa k nej a výsmešne zdvihol obočie. „Minulý týždeň mi oznámili, že ste...“

Hlas mu zamrzol, keď si Helen prehodila závoj na chrbát a trpezlivo naňho hľadela. V jej nežnom pohľade sa zrkadlila hĺbka, ktorá ho ničila od prvého okamihu. Striebrosivé dúhovky pripomínali oblaky putujúce v svetle mesiaca. Jemné rovné pramene platinových vlasov mala úhľadne spletené do drdola, no z hrebienka sa jej uvoľnila žiarivá lokňa a hompáľala sa jej pri ľavom uchu.

Nech ju parom vezme! Aká je len krásna!

„Odpustite mi, prosím,“ vyslovila a uprene sa mu dívala do očí. „Skôr som za vami nemohla prísť.“

„Nemáte tu čo hľadať.“

„Musím sa s vami o niečom porozprávať.“ Placho zaletela pohľadom k neďalekej stoličke. „Ak by ste dovolili...“

„Iste.“ Ale Rhys sa ani nepohol, aby ju usadil. Nech sa prepadne, keby ju mal teraz ohurovať správaním na úrovni! Najmä ak ho Helen nikdy nepovažovala za džentlmena. Opieral sa o stôl a ruky mal skrížené na hrudi. „Nemáte veľa času,“ hlesol s kamennou tvárou a bradou kývol k presýpacím hodinám. „Radím vám dobre ho využiť.“

Helen si sadla, napravila si sukne a stiahla rukavice z rúk. Rhysovi vyschlo v ústach, keď si všimol, ako jej spod čiernych rukavíc vykukli prekrásne prsty. Na panstve Eversby, v rodinnom sídle Ravenelovcov, mu hrala na klavíri. Pohyblivosť jej rúk ho fascinovala. Poskakovali a prelietali nad klávesmi ako malé biele vtáčatká. Z nejakého dôvodu mala ešte vždy na prstenníku zásnubný prsteň, ktorým ju obdaroval. O veľký opracovaný diamant sa jej zadrela rukavica.

Celú tiaž závoja si prehodila cez hlavu. Tmavá látka sa jej na chrbte rozlievala ako súmrak. Na okamih sa mu smelo zadívala priamo do očí. Líca sa jej jemne sfarbili doružova.

„Pán Winterborne, nežiadala som svoju švagrinú, aby za vami minulý týždeň chodila. Necítila som sa dobre, no keby som tušila, čo Kathleen zamýšľa...“

„Povedala, že ste ochoreli.“

„Bolela ma hlava, to bolo všetko...“

„Zdá sa, že som to zapríčinil.“

„Kathleen urobila z komára somára...“

„Vraj ste sa vyjadrili, že už ma nikdy nechcete vidieť.“

Na líca jej vystúpil výrazný rumenec. „Kiežby to nebola povedala!“ utrápene zvolala celá zahanbená. „Nemyslela som to vážne. Sužovala ma silná migréna a úmorne som chcela pochopiť, čo sa udialo deň predtým. Keď ste prišli na návštevu a...“ Odvrátila od neho pohľad a sklopila oči. Po vlasoch sa jej skĺzol lúč svetla. Prsty si preplietla v silnom zovretí, akoby v dlaniach chránila čosi krehké. „Musím sa s vami o tom rozprávať,“ povedala potichu. „Veľmi by som si priala... aby medzi nami zavládlo... pochopenie.“

V tom okamihu v ňom čosi zhaslo. V živote ho už toľko ľudí žiadalo o peniaze, že vždy presne vycítil, keď sa k tomu schyľovalo. Helen sa v ničom nelíšila od ostatných. Aj ona pre seba chcela získať nejaké výhody. Nemohol jej to zazlievať. Ale nevedel by si vypočuť jej racionálne zdôvodnenie, koľko jej dlhuje a prečo je jej dlžníkom. Radšej ju vyplatí hneď na mieste, nech má od nej pokoj.

Len Boh vie, prečo v sebe živil plamienok bláznivej nádeje, že od neho môže chcieť čosi iné než peniaze. Tak to na svete odjakživa chodilo a nič sa na tom nezmení. Muži vyhľadávali krásne ženy a ženy vymieňali svoju krásu za majetok. Dotkol sa Helen svojimi podradnými tlapami a sprznil ju. A ona si teraz nárokuje odškodné.

Prešiel na opačný koniec stola, otvoril zásuvku a vytiahol z nej šekovú knižku k osobnému účtu. Vzal do ruky pero a vypísal príkaz na desaťtisíc libier. Na ľavom okraji šekovej knižky si urobil poznámku na vlastnú evidenciu. Potom sa vrátil k Helen a podal jej šek.

„Nikto sa nemusí dozvedieť, odkiaľ to je,“ vyslovil obchodníckym tónom. „Ak nemáte bankový účet, postarám sa, aby vám ho založili.“ Nijaká banka by nedovolila, aby si žena otvorila vlastný bankový účet. „Sľubujem, že celá záležitosť prebehne nanajvýš diskrétne.“

Helen naňho s hrôzou vytreštila oči. Potom zaletela pohľadom k šeku. „Prečo by ste...“ Pri pohľade na sumu sa prerývane nadýchla. Znovu sa naňho pozrela. V očiach sa zrkadlilo zdesenie. „Prečo?“ lapala dych.

Rhys sa zamračil. Jej reakcii nerozumel. „Povedali ste, že chcete, aby medzi nami zavládlo pochopenie. A o to predsa ide.“

„Nie, myslela som... aby sme sa navzájom pochopili my dvaja.“ Rozhorčene roztrhala šek na márne kúsky. „Nepotrebujem peniaze. A ak by som aj bola v núdzi, nikdy by som ich nepýtala od vás.“ Vo vzduchu poletovali útržky papiera ako snehové vločky.

Rhys stál ako prikovaný a nechápavo sledoval, aký krátky proces urobila s nezanedbateľnou sumou jeho peňazí. Uvedomil si, že sa mýlil. Nesprávne si jej návštevu vyložil. Prevalila sa ním vlna zúfalstva a hanby. Dočerta, tak čo chce? Prečo za ním prišla?

Helen sa zhlboka nadýchla. A potom opäť. Pomaly prichádzala k sebe. Vstala a podišla k nemu. „Na našom panstve došlo k... skrátka, usmialo sa na nás šťastie. Máme prostriedky, ktoré mne aj sestrám zabezpečia veno.“

Rhys jej hľadel do očí. Na tvári sa mu nepohol ani sval, no mozgové závity usilovne spracúvali jej slová. Stála príliš blízko. Každým nádychom ukradomky nasával jej jemnú vôňu. Vanilka a orchidey. Telo mal ako v plameňoch. Chcel ju cítiť pod sebou, priamo na stole...

Sťažka odohnal hriešnu predstavu z mysle. V pracovnom prostredí kancelárie, oblečený vo formálnych šatách a s vyleštenými topánkami na nohách pocítil silnú túžbu zmocniť sa jej násilím. Zúfalo potreboval uniknúť z jej tesnej blízkosti, ustúpiť aspoň o krok. Cúvol a narazil na hranu stola. Musel naň vysadnúť. Helen sa k nemu priblížila. Sukňami sa mu jemne obtrela o kolená. Bola ako waleská rozprávková postava, nymfa, ktorá sa zrodila z oparu nad jazerom. Akoby prišla z iného sveta. Mala bezchybnú porcelánovú pokožku. Tmavé mihalnice a obočie ostro kontrastovali s plavými vlasmi so strieborným nádychom. A oči... dve priehľadné jazerá s tmavými brehmi...

Vravela čosi o šťastí, ktoré ich rodinu postretlo. Čo sa za tým skrýva? Nečakané dedičstvo? Dar? Možno výnosná investícia, aj keď to znelo nepravdepodobne. Po celé generácie sa totiž Ravenelovci stavali k finančným záležitostiam veľmi nezodpovedne. Nech im šťastie spadlo hoci z neba, Helen verila, že finančné ťažkosti rodiny sú zažehnané. Ak to bola pravda, potom môže ukázať na ktoréhokoľvek muža v Londýne, a ten sa jej hodí k nohám.

Neuvážene však ohrozila svoju budúcnosť, keď za ním prišla. V stávke bola jej povesť. Priamo tu v kancelárii by ju mohol zneuctiť a nikto by jej neprišiel na pomoc. Mala veľké šťastie, že Rhys netúžil zničiť čosi také krásne a krehké, čo Helen zosobňovala. Pre jej vlastné dobro ju musí urýchlene diskrétne odpratať z obchodného domu. S námahou odtrhol pohľad od jej tváre a zadíval sa na drevené obloženie stien na opačnej strane kancelárie.

„Z budovy vás vyprevadím tajným východom,“ zahundral. „Vrátite sa domov a všetko bude ako predtým.“

„Nedovolím, aby sa naše zasnúbenie zmarilo,“ nežne ho zastavila Helen.

Znovu sa jej pozrel do očí. V hrudi sa opäť ozvala bodavá bolesť. Helen ani nemrkla, len trpezlivo čakala na jeho odpoveď.

„Milady, obaja vieme, že som ten posledný, za koho by ste sa chceli vydať. Od začiatku som vám odporný.“

„Odporný?“

Jej predstierané prekvapenie ho popudilo. Bez obalu pokračoval: „Odťahujete sa pred mojím dotykom. Pri večeri sa so mnou nerozprávate. Väčšinou sa na mňa ani nepozriete. A keď som vás minulý týždeň pobozkal, bránili ste sa a prepukli v plač.“

Očakával by, že sa v nej prebudí aspoň pocit hanby, že prišiel na koreň jej lžiam. No Helen naňho hľadela vo všetkej počestnosti a nechápavo otvárala ústa. „Som veľmi hanblivá,“ napokon vyslovila. „Musím sa premáhať, aby som plachosť potlačila. Moje správanie nemá nič do činenia s odporom. Ak mám byť úprimná, znervózňujete ma. Lebo...“ Od krku po korienky vlasov ju zalial krvavý rumenec. „Lebo sa mi veľmi páčite,“ sťažka vyjachtala. „Ste taký svetácky. A nechcem, aby ste na mňa hľadeli ako na blázna. A čo sa týka minulého týždňa... bol to môj prvý bozk v živote. Nevedela som, čo mám robiť, poriadne ma to... zasiahlo.“

V spleti myšlienok Rhys ďakoval Bohu, že sa opiera o stôl. Inak by sa neudržal na nohách. Naozaj si jej plachosť nesprávne vysvetlil? Naozaj sa za jej pohŕdaním ukrýva neskúsenosť? Akoby sa mu srdce roztrieštilo na milión kúskov. Akú len mala nad ním moc! Stačilo niekoľko slov a nedbal by sa pred ňou hodiť na kolená. Jej prvý bozk, a on si ho vzal bez dovolenia...

Nikdy v živote sa nemusel tváriť ako skúsený zvodca. Ženy mu samy padali k nohám. Jeho posteľné vyčíňanie im zjavne nebolo proti srsti. Občas sa mu do postele dostala aj nóbl dáma – manželka diplomata či grófka, ktorej manžel práve cestoval po starom kontinente. Ospevovali jeho silu, svalnaté telo a to, ako ho Boh štedro obdaril v intímnych partiách. Viac od neho nežiadali.

Telom aj povahou pripomínal bridlicu z úbočí hory Elidir Fawr alebo Snowdonu, ako ju nazývajú Angličania. Bola to hora v Severnom Walese, v Llandberise, kde sa narodil. O dobrých spôsoboch či vychovaní nevedel zhola nič. Dlane mal posiate mozoľmi, ktoré dosiaľ nezmizli. Roky vyrábal drevené prepravky a nakladal tovar do vagónov. Vážil dvakrát toľko čo Helen a telo mal robustné ako býk. Keby sa jej zmocnil tak ako ostatných žien, roztrhol by ju napoly, ešte by sa jej ani poriadne nedotkol.

Dopekla! Čo mu to vôbec zišlo na um? Nemal si dovoliť ani pomyslenie na sobáš s ňou. Ale jeho osobný prospech ho príliš zaslepil. A o zdravý rozum ho pripravila aj Helenina krása a láskavosť. Nepomyslel na to, aké to bude mať pre ňu dôsledky. Jeho vlastná obmedzenosť ho roztrpčila. Prihovoril sa jej tichým hlasom: „Je to boj s veternými mlynmi. Čoskoro sa zúčastníte na svojej prvej sezóne a stretnete muža, pre ktorého ste sa narodili. Diabol vie, že to nie som ja.“

Chcel sa postaviť, no Helen sa k nemu pritisla ešte bližšie a váhavo mu položila ruku na hruď. Telo sa mu zachvelo túžbou. Ako omráčený sa znovu oprel o stôl. Úporne sústredil všetky sily, aby sa ovládol. Stačilo málo a neručil za seba. Zvalil by ju na zem a nenásytne by sa jej zmocnil.

„Mohli... mohli by ste ma znovu pobozkať?“ spýtala sa. Privrel viečka. Sotva lapal dych. Zmietala ním zúrivosť.

Ako si len osud z neho kruto vystrelil! Podhodil mu do cesty krehkú bytosť, aby ho potrestal za to, že sa štveral vyššie, než mu bolo určené. Aby mu pripomenul, čím sa nikdy nestane.

„Nie som džentlmen,“ zachripel. „A neviem ním byť. Ani pred vami.“

„Nemusíte byť džentlmen. Stačí, ak budete nežný.“

Nikto ho o čosi také v živote nežiadal. Zhrozil sa, keď si uvedomil, že neha mu nie je vlastná. Dlaňami zovrel hranu stola tak silno, až hrozilo, že sa drevo zlomí.

„Škovránok... s mojou túžbou po vás nemá neha nič spoločné.“ Odvážne slová, ktoré mu vykĺzli z úst, ho poriadne vystrašili. Takú priamosť si dosiaľ pred nikým nedovolil.

Helen sa mu dotkla sánky. Dotyk jej prstov ho na pokožke pálil a zároveň chladil ako ľad. Svaly sa mu stiahli, telo sa premenilo na oceľ.

„Pokúste sa,“ počul jej šepot. „Kvôli mne.“

Jemnými perami sa mu pritisla na ústa.

Kapitola 2

Placho sa mu otierala o pery, vábila ho odpovedať, no márne. Bozky jej neopätoval. Nijaký náznak posmelenia. Po chvíli sa neisto odtiahla.

Rhys dýchal nepravidelne a upieral na ňu pohľad strážneho psa.

Stiahlo jej žalúdok. Premýšľala, čo má urobiť. O mužoch toho veľa nevedela. Takmer nič. Od útleho detstva žila spolu so sestrami Pandorou a Cassandrou v izolácii na rodinnom vidieckom panstve Eversby. Sluhovia na panstve sa k nej správali nesmelo a nájomcovia či obchodníci z mesta si od troch dcér aristokrata držali úctivý odstup.

Rodičia ju prehliadali. A brat Theo, ktorý strávil väčšinu svojho krátkeho života v londýnskych internátnych školách, si ju nevšímal. Helen našla útechu v knihách a vo svojom vnútornom svete, kde dala naplno priestor predstavivosti. K jej ctiteľom patrili Romeo, Heathcliff, pán Darcy, Edward Rochester, sir Lancelot, Sydney Carton a niekoľko rozprávkových princov so zlatou hrivou. Akoby sa náklonnosti od skutočného muža nemala nikdy dočkať. Akoby jej naveky mali dvoriť len rozprávkové bytosti. No pred dvoma mesiacmi bratranec Devon, ktorému nečakane pripadol Theov titul, pozval svojho priateľa Rhysa Winterborna, aby na panstve Eversby strávil Vianoce. Od toho okamihu sa všetko zmenilo.

Helen videla prvý raz pána Winterborna v deň, keď ho priviezli na panstvo so zlomenou nohou. Devon a pán Winterborne práve cestovali vlakom z Londýna do Hampshiru, keď sa ich vlak zrazil s vagónmi naloženými štrkom. Odrazu bolo všetko inak. Akoby zázrakom obaja muži železničné nešťastie prežili, no utrpeli vážne zranenia. Krátka vianočná návšteva pána Winterborna sa zmenila na mesačný pobyt na panstve Eversby. Až po mesiaci liečenia sa mohol vrátiť do Londýna. Aj v bolestiach prejavoval pevnú vôľu, ktorá Helen priťahovala a súčasne znepokojovala. Hoci jej pravidlá etikety zakazovali pobyt v jeho prítomnosti, pomáhala mu zotaviť sa. Vlastne nástojila, že sa oňho postará. Tvrdila, že tak robí jednoducho zo súcitu. V skutočnosti ju ešte nikto v živote tak nefascinoval ako Rhys Winterborne – obrovský tmavovlasý cudzinec s drsným prízvukom.

Ako sa jeho stav postupne zlepšoval, dožadoval sa Heleninej spoločnosti. Hodiny trávila pri jeho lôžku. Rozprávala mu alebo čítala. Dosiaľ nezažila pocit, aby sa o ňu niekto tak zaujímal. Pán Winterborne ju svojou príťažlivosťou úplne ohromil. Nepripomínal princov z rozprávok, ale jeho nespochybniteľná mužnosť ju privádzala do vytrženia, len čo sa ocitla v jeho blízkosti. Mal výrazné črty tváre, dominantný nos, plné, výrazne krojené pery. Módna bledá pokožka tváre mu nebola vlastná. Jeho pleť žiarila tmavým olivovým odtieňom, vlasy mal čierne ako uhoľ. Ničím nepripomínal človeka z vyšších vrstiev, bol ťarbavý ako medveď. Pochopiteľne, inteligencia ani vznešenosť sa mu nedali uprieť, no väčšmi pripomínal divocha než kultivovaného človeka. Akoby v ňom tlelo čosi nebezpečné.

Po jeho odchode z Hampshiru dom stíchol a dni sa monotónne vliekli. Helen prenasledovali myšlienky naňho, na šarm, ktorý ukrýval pod nedobytným povrchom, na zriedkavý, no podmanivý úsmev.

Zdesila sa, keď si uvedomila, že nie je ochotný prijať ju späť. Jej odmietnutie si zjavne vysvetlil ako necitlivé a jeho hrdosť utrpela. Túžila nastoliť medzi nimi zmier. Kiežby mohla vrátiť čas a byť s ním opäť v sídle Ravenelovcov, kde ju prvý raz pobozkal! K celej situácii by sa postavila úplne inak. Jeho konanie ju vydesilo. Bozkával ju, dotýkal sa jej. Nezareagovala, ako sa nádejal, a tak ju počastoval niekoľkými nevyberanými slovami a odišiel. Odvtedy sa nevideli. Až doteraz.

Kiežby počas svojho dospievania zažila aspoň nejakú náklonnosť opačného pohlavia či letmý bozk od mládenca! Potom by ju kontakt s pánom Winterbornom tak nevydesil. Ale nemala jedinú skúsenosť, čo sa o pánu Winterbornovi nedalo tvrdiť. Nebol nijaké usmrkané chlapča, ale dospelý muž v plnej sile.

No na celej situácii bolo predsa len čosi zvláštne. Hocikomu by sa s tým tajomstvom nezverila. Napriek tomu, že ju správanie pána Winterborna vykoľajilo, každú noc sa jej o ňom snívalo. Objímal ju a zasypával nekonečnými nástojčivými bozkami. Niekedy sa jej prisnilo, že jej rozopína šaty a bozkáva ju ešte vášnivejšie. Končilo sa to akýmsi záhadným záverom. Prebúdzala sa bez dychu a vzrušená horela hanbou.

Žalúdok sa jej scvrkol, keď k nemu zdvihla hlavu. „Ukážte mi, ako vás mám pobozkať,“ požiadala ho. Hlas sa jej mierne zachvel. „Naučte ma, čo vám robí potešenie.“

Zdesila sa, keď videla, ako opovržlivo skrútil ústa do úškľabku. „Poisťujete si stávku, všakže?“

Zmätene naňho hľadela. „Nerozumiem vám...“

„Chcete si ma poistiť,“ vysvetlil, „kým si nebudete istá, že sa na Treneara naozaj usmiala šťastena.“

Jeho drsné slová ju zaskočili a zaboleli. „Prečo mi neveríte, že sa za vás nechcem vydať pre peniaze?“

„Súhlasili ste, aby som vám dvoril z jediného dôvodu: nemáte veno.“

„To nie je pravda.“

Pokračoval, akoby tam ani nebola. „Vydajte sa za niekoho, kto je ako vy, milady. Za muža s dobrými spôsobmi a kvalitným rodokmeňom. Taký vie, ako sa k vám treba správať. Budete žiť v dome na vidieku, starať sa o svoje orchidey, obklopená knihami...“

„Potrebujem pravý opak!“ neuvážene vybuchla Helen, čo sa jej ani v najmenšom nepodobalo. Ale zúfalstvo ju obralo o sebakontrolu. Chce ju poslať preč. Ako ho má presvedčiť, že jej na ňom úprimne záleží a že po ňom skutočne túži?

„Celý život čítam o osudoch druhých,“ pokračovala. „Môj svet je... veľmi malý. Všetci sú presvedčení, že keby ma nedržali v ústraní a pod ochrannými krídlami, zvädla by som ako kvetina bez vody. Ak sa vydám za človeka ako ja, ako vravíte, nikto ma nikdy neuvidí takú, aká som. Iba takú, ako sa odo mňa očakáva.“

„Prečo si myslíte, že by som bol iný?“

„Lebo ste iný.“

V jeho pohľade sa blýskalo ostrie noža. Ticho medzi nimi by sa dalo krájať. Úsečne ho prerušil Winterborne. „Poznáte málo mužov. Choďte domov, Helen. Počas sezóny si niekoho nájdete. A budete ďakovať Bohu, že ste sa za mňa nevydali.“

Helen pálili oči. Ako sa mohlo všetko tak rýchlo pokaziť?

Ako mohla oňho tak rýchlo prísť? Ľútosť a žiaľ ju pevne držali v hrsti. „Kathleen sa s vami nemala rozprávať v mojom mene. Myslela si, že ma ochráni, no...“

„Ochránila vás.“

„Nechcela som, aby ma chránila pred vami.“ Len s veľkým sebazaprením sa ovládala. Bolo to také ťažké ako bežať v piesku – v záplave pocitov nenachádzala pevnú pôdu pod nohami. Zdesila sa, keď si uvedomila, že plače a z hrdla sa jej derú vzlyky. „Bolesť hlavy ma pripútala na lôžko na jediný deň,“ pokračovala. „Keď som sa na druhý deň ráno zobudila, naše zasnúbenie bolo zrušené a ja som vás... prišla som o vás a to som ani...“

„Helen, prestaňte.“

„Myslela som si, že ide o nedorozumenie. Myslela som si, že ak sa s vami porozprávam, všetko sa vysvetlí a...“ Nekontrolovateľne vzlykala a zmietala sa vo víre všetkých možných pocitov. Ani si neuvedomila, že Rhys sa k nej priblížil, vystrel k nej ruky, no vzápätí ich stiahol.

„Stačí. Neplačte. Prekristapána, Helen...“

„Nechcela som vás od seba odstrčiť. Nevedela som, čo mám robiť. Čo mám urobiť, aby ste ma opäť chceli?“

Očakávala výsmech, možno ľútosť. Jeho odpoveď ju vykoľajila.

„Chcem vás, škovránok. Ani si neviete predstaviť ako,“ potichu priznal.

Žmurkala, aby rozohnala slzy a videla mu do tváre. Prerývane dýchala pomedzi vzlyky ako malé uplakané dieťa. Vzápätí si ju k sebe tuho privinul.

„Upokojte sa.“ Hlas sa mu prehĺbil, stmavol, bol jemný ako zamat. „Upokojte sa, škovránok. Nič nestojí za to, aby ste plakali.“

„Vy áno.“

Winterborne skamenel. Po chvíli sa jej dotkol sánky a palcom jej zotrel slzu z líca. Rukávy košele mal vykasané až po lakte, ako nosili tesári či farmári. Odhaľovali hrubé chlpaté predlaktia a mohutné zápästia. V jeho pevnom objatí sa cítila neuveriteľne príjemne. Sálala z neho suchá príjemná vôňa čerstvo naškrobenej látky, mužskej pokožky a peny na holenie. Opatrne jej dvihol hlavu. Dych s vôňou mentolu jej pošteklil líce. Uvedomila si, čo zamýšľa. Privrela viečka. Žalúdok jej podskočil, akoby stratila pevnú pôdu pod nohami. Na hornej pere cítila horúci, sotva badateľný dotyk. Nasledoval ďalší bozk na citlivý kútik úst, potom na spodnú peru. Jemne jej ju natiahol. Rukou vkĺzol pod čiernu čipku závoja a nežne sa jej dotkol labutej šije. Opäť jej pritisol ústa na pery v krátkom hodvábnom bozku. Bruškom palca jej pohladil spodnú peru a vzápätí jej na ňu vtisol ďalší bozk.

Drsný dotyk mozoľov na ruke zvýšil jej vzrušenie a postavil nervy do pozoru. Odrazu sa jej točila hlava, do pľúc sa nedostávalo dosť vzduchu. Opäť sa im streli pery v bozku. Zdvihla sa na špičky, túžila, aby ju bozkával zmyselnejšie, dlhšie, tak ako v sne. Zjavne pochopil, čo sa jej žiada. Prinútil ju otvoriť ústa. Chvela sa na celom tele. Dovolila, aby do nej vnikol jazykom. Nenásytne nasávala jeho chuť, mentol, páľavu a chlad. Lačno ju ochutnával. Telo sa jej zmietalo pod návalom dosiaľ nepoznaných tajomných pocitov. Objala ho okolo krku, ruky mu zaborila do hustých tmavých vlasov. Áno, presne to sa jej žiadalo. Prahla po jeho perách, po jeho silnom tesnom objatí.

Helenina predstava o bozkávaní sa sotva vyrovnala skutočnosti. Rhysove bozky boli ako slová stvorené pre najkrajšiu báseň či med, ktorý sa roztápa na jazyku. Oboma rukami jej zovrel hlavu, zaklonil ju a otvorenými ústami jej skĺzol po krku. Nasával do seba chuť jej hodvábnej pokožky. Zastonala, keď natrafil na citlivé miesto. Kolená ju zradili, sotva udržali váhu jej tela. Tisol si ju k sebe čoraz náruživejšie. Ústami sa jej znovu lačno prisal na pery. Ani rozum, ani vôľa sa nehlásili o slovo. Vnímala len tmu a túžbu. Bozkával ju s oslepujúcou intenzitou a pripútaval sa k nej celou dušou.

Vtom prestal. Nešetrne od nej odtrhol pery a zložil z nej ruky. Z hrdla jej vykĺzol vzdorovitý ston, keď ju od seba odsunul väčšou silou, než bolo treba. Zdesene naňho hľadela, keď vykročil k oknu. Hoci sa zo železničného nešťastia zotavoval pozoruhodne rýchlo, pri chôdzi stále trochu kríval. Otočený chrbtom k nej zabodol pohľad do diaľky, na zelenú oázu Hyde Parku. Dlaňou sa oprel o okenný rám. Helen si všimla, že sa mu trasú prsty. Sťažka si vzdychol. „Nemal som to dopustiť.“

„Chcela som to.“ Helen sa nad svojou priamosťou zapýrila. „Ja... kiežby to bolo také aj prvý raz.“

Mlčal a podráždene si naprával naškrobený golier košele.

Helen si všimla, že presýpacie hodiny sú prázdne. Podišla k stolu a obrátila ich. „Mala som k vám byť úprimnejšia.“ Sledovala, ako piesok odsýpa sekundu po sekunde. „Je pre mňa veľmi ťažké otvorene vyjadriť, čo si myslím a čo cítim. A bála som sa, že to, čo vravela Kathleen, môže byť pravda. Že som pre vás len... nuž, akási trofej, ktorú môžete získať.“ Winterborne sa otočil, chrbtom sa oprel o stenu a ruky si zložil na prsiach. „Nemýlila sa.“ Odpoveď ju prekvapila. Žalostne stiahol kútiky úst. „Ste nádherná ako mesačný lúč, škovránok, a ja som len obyčajný muž, nijaký vznešený šľachtic. Som bitkár zo Severného Walesu a páčia sa mi pekné veci. Áno, ste pre mňa trofej. Vždy by ste ňou boli. Ale nechcel som vás iba preto.“

Radosť, ktorú pocítila pri komplimente na svoju adresu, zmizla šibnutím čarovného prútika. „Prečo hovoríte v minulom čase?“ spýtala sa a nechápavo zažmurkala. „Vy... stále ma predsa chcete, či nie?“

„Nezáleží na tom, čo chcem. Teraz už Trenear so sobášom nikdy nebude súhlasiť.“

„Veď to bol on, kto ho navrhol. Ak mu objasním, že som viac než ochotná vydať sa za vás, myslím, že nemá dôvod nesúhlasiť.“

Nastalo dlhé hrobové ticho. „Takže o ničom neviete...“ Helen naňho spýtavo hľadela.

Pán Winterborne si strčil ruky do vreciek kabáta a prehovoril. „Správal som sa neprístojne, keď ma navštívila Kathleen. Po tom, ako mi povedala, že ma už nikdy nechcete vidieť, som...“ Stíchol a ústa stiahol do žalostnej grimasy.

„Čo ste urobili?“ naliehala Helen, obočie mala zvraštené.

„To je jedno. Trenear nás pristihol, keď po ňu prišiel. Nechýbalo veľa a skončili by sme v sebe.“

„Pristihol pri čom? Čo ste robili?“

Odvrátil pohľad a zatínal sánku. „Urazil som ju. Nemiestnym návrhom – žiadosťou o ruku.“

Helen naňho vytreštila oči. „Mysleli ste to vážne?“

„Pochopiteľne, že nie,“ vychrlil. „Ani som sa jej nedotkol. Chcel som vás. Tá malá čertica ma nezaujíma. Len ma popudilo, že sa do toho zamiešala.“

Helen si ho prísne premerala. „Mali by ste sa jej ospravedlniť.“

„Ona by sa mala ospravedlniť mne,“ vyštekol, „že ma pripravila o manželku.“

Helen bola v pokušení upozorniť ho, že sa vo svojom úsudku mýli, no radšej si zahryzla do jazyka. Vyrastala v rodine, ktorú preslávili diabolské gény a tvrdohlavosť. Dobre vedela, že na to, aby niekomu nastavila zrkadlo a pomohla mu uzrieť jeho omyly, musí nastať správny okamih. Pán Winterborne bol naplno v moci svojich vášní, neuvedomil by si, že nekoná správne. No svojím správaním vskutku porušil všetky dobré mravy. Ak by mu aj Kathleen odpustila, bolo málo pravdepodobné, že tak urobí aj Devon.

Devon bol zaľúbený do Kathleen až po uši. A s láskou kráčali ruka v ruke žiarlivosť a majetnícke sklony, ktoré Ravenelovcov sužovali po generácie. A hoci sa Devon javil o čosi rozumnejší než jeho predkovia, ešte nič to neznamenalo. Ktokoľvek by Kathleen vydesil alebo urazil, do smrti by sa potýkal s jeho nevraživosťou.

Tak preto Devon tak rýchlo odvolal svoj súhlas so zasnúbením! No ani on, ani Kathleen sa Helen o ničom nezmienili, a to ju poriadne pobúrilo. Dobrý Bože, ako dlho ju ešte budú považovať za dieťa!

„Mohli by sme utiecť,“ neochotne navrhla. Predstava úteku sa jej však vôbec nepozdávala.

Winterborne sa zamračil. „Sobášiť sa budem jedine v kostole. Ak ujdeme, nikto neuverí, že ste so mnou išli dobrovoľne. Nech sa tu prepadnem, keby som dovolil, aby si ľudia vraveli, že som svoju nevestu musel uniesť.“

„Ale iná možnosť neexistuje.“

Nasledovalo hrobové ticho, predzvesť niečoho nepríjemného... Helen prebehol po rukách mráz a na temene sa jej zježili vlasy.

„Existuje.“ Tvár sa mu zmenila, pohľad rozhorel. Kalkuloval.

Intuícia jej nahovárala, že na takú Winterbornovu tvár hľadia ľudia so strachom a úzkosťou. Pirát prezlečený za kapitána.

„Ak sa s vami vyspím.“