Rainbow Rowell

ATTACHMENTS

Copyright © 2011 by Rainbow Rowell

Translation © 2017 by Diana Ghaniová

Jacket design © 2017 by Natália Jarembáková

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5694-1

Prvá kapitola

Od: Jennifer Scribnerová-Snyderová

Komu: Beth Fremontová

Dátum: streda 18. augusta 1999, 09.06

Predmet: Kde si?

Zabilo by ťa, keby si prišla pred poludním? Sedím tu obklopená črepinami svojho doterajšieho života a ty… ako ťa poznám, práve si sa zobudila. Pravdepodobne prežúvaš ovsenú kašu a sleduješ talkshow Sally Jessy Raphael. Napíš mi, len čo prídeš, skôr ako sa pustíš do niečoho iného. Nečítaj ani komiksy.

Beth: Okej, uprednostním ťa pred komiksmi, ale rýchlo. Už dávno sa s Derekom dohadujem, či sa komiks V dobrom aj v zlom odohráva v Kanade, a práve dnes sa možno ukáže, že mám pravdu.

Jennifer: Asi som tehotná.

Beth: Čože? Prečo si myslíš, že si tehotná?

Jennifer: V sobotu som si dala tri drinky.

Beth: Tuším ti musím vysvetliť, ako to robia zvieratká. Takto to nefunguje.

Jennifer: Vždy keď sa trocha pripijem, začnem si pripadať tehotná. Podľa mňa preto, lebo nikdy nepijem, a bolo by ako naschvál, keby som otehotnela práve vtedy, keď sa konečne rozhodnem trocha zabaviť. Tri hodinky si nedávam pozor, a teraz strávim zvyšok života snahou zvládnuť špeciálne potreby fetálneho alkoholika.

Beth: Podľa mňa sa tak nenazývajú.

Jennifer: Drobné očká bude mať priďaleko od seba. V potravinách sa na mňa budú všetci dívať a šepkať si: Len sa pozri na tú hroznú ožranku. Nevydržala ani deväť mesiacov bez radlera. Je to tragédia.

Beth: Ty piješ radler?

Jennifer: Je fakt osviežujúci.

Beth: Nie si tehotná.

Jennifer: Som. Za normálnych okolností sa dva dni pred krámami hrozne vyhádžem na tvári a dostanem predkrámové kŕče. Teraz mám však pokožku hladkú ako detskú ritku a namiesto kŕčov cítim v maternici niečo zvláštne. Takmer ako niečiu prítomnosť.

Beth: Stavím sa, že nemáš na to, aby si zavolala do poradne a povedala, že v maternici cítiš niečiu prítomnosť.

Jennifer: Uznávam, nie prvý raz stresujem, že som tehotná. Dokonca priznávam, že strach z tehotenstva prežívam vlastne pred každou menštruáciou. Tentoraz je to však inak. Cítim sa inak. Moje telo akoby mi vravelo: Už je to tu. Nedokážem sa zbaviť obáv z toho, čo bude ďalej. Najskôr mi bude zle. Potom priberiem. A napokon zomriem v pôrodnej sále na aneuryzmu.

Beth: ALEBO… A napokon porodíš nádherné dieťa. (Vidíš, ako si ma prinútila, aby som pristala na tvoje vymyslené tehotenstvo?)

Jennifer: ALEBO… A napokon porodím nádherné dieťa, s ktorým sa nebudem vôbec vídať, lebo väčšinu času strávi v jasliach s nejakou babou, čo bude za minimálku predstierať, že je jeho matka. A keď ho večer uložíme do postele, s Mitchom sa pokúsime spolu navečerať, ale obaja budeme hrozne vyčerpaní. Začne mi rozprávať, aký mal deň, no ja zadriemem a jemu sa uľaví, lebo sa mu aj tak nechcelo hovoriť. Mlčky doje burger a pritom bude myslieť na novú stredoškolskú učiteľku domácich prác, ktorá má super postavu, nosí čierne lodičky, priehľadné pančušky a viskózovú sukňu, ktorá sa jej vyhrnie zakaždým, keď si sadne.

Beth: Čo na to hovorí Mitch? (Na niečiu prítomnosť v tvojej maternici. Nie na novú učiteľku domácich prác.)

Jennifer: Vraj si mám urobiť tehotenský test.

Beth: Má pravdu. Chlapovi so zdravým rozumom, ako je Mitch, by bolo možno lepšie s tou učiteľkou domácich prác. (Tá by mu nikdy nedala na večeru burger.) Zrejme sa však musí uspokojiť s tebou, najmä preto, lebo je už na ceste dieťa so špeciálnymi potrebami.

Druhá kapitola

„Vyzeráš hrozne, Lincoln.“

„Ďakujem, mami.“ Musel jej veriť, lebo dnes sa nevidel v zrkadle. A vlastne ani včera.

Lincoln si pošúchal oči a prehrabol vlasy. Snažil sa ich nejako uhladiť… alebo možno odhrnúť. Asi sa mal učesať, keď včera večer vyliezol zo sprchy.

„Vážne. Len sa na seba pozri. A koľko je hodín! Už je poludnie. Zobudil si sa až teraz?“

„Mami, pracujem do jednej v noci.“

Zamračila sa a podala mu varešku, akoby preňho nemala nič lepšie. „Tu máš. Pomiešaj fazuľu,“ prikázala a zapla mixér. „Ešte vždy nechápem, čo také robíš, že sa to nedá robiť cez deň,“ snažila sa ho prekričať. „Nie, miláčik, nie tak, veď ju len hladkáš. Pomiešaj ju poriadne.“

Lincoln poslúchol. V kuchyni sa vznášala vôňa cibule, slaniny a ešte niečoho sladkého. V žalúdku mu zaškvŕkalo.

„Vravel som ti, že tam niekto musí zostať,“ odvetil zvýšeným hlasom. „Keby sa vyskytol nejaký problém s počítačmi a… čo ja viem…“

„Čo nevieš?“ Vypla mixér a pozrela naňho.

„Možno mám pracovať v noci, aby som sa s nikým nezblížil.“

„Čože?“

„Keby som sa zoznámil s ostatnými, možno by som…“

„Miešaj. Rozprávaj a miešaj.“

„Keby som sa zoznámil s ostatnými, možno by som nedokázal nestranne presadzovať pravidlá.“

„Aj tak sa mi nepáči, že druhým ľuďom čítaš maily. A ešte aj v noci v prázdnej budove. Čo je to za práca?“ Namočila prst do zmesi, ktorú vymiešala mixérom, oblizla ho a natrčila misu k nemu. „Ochutnaj to… V akom svete žijeme, keď za toto niekoho platia?“

Prstom prešiel po okraji misky a ochutnal. Poleva.

„Cítiť v nej javorový sirup?“

Prikývol. „Nesedím v celkom prázdnej budove,“ odvetil.

„V redakcii sú ľudia.“

„Rozprávaš sa s nimi?“

„Nie, ale čítam ich maily.“

„Nie je to správne. Ako sa môžu ľudia slobodne vyjadrovať, keď vedia, že sa im niekto hrabe v myšlienkach?“

„Nehrabem sa im v myšlienkach, ale v počítačoch. Vo firemných počítačoch. Všetci vedia, že je to tak…“ Nemalo zmysel niečo jej vysvetľovať. V živote nevidela mail.

„Daj mi tú varešku,“ vzdychla si. „Pokazíš celú dávku.“ Podal jej varešku a sadol si za kuchynský stôl, na ktorom bol tanier s horúcim kukuričným chlebom. „Pamätáš sa na toho poštára, čo nám čítal pohľadnice?“ pokračovala.

„Vždy trúsil veľavravné reči. ‚Vidím, že vaša známa si užíva dovolenku v Južnej Karolíne.‘ Alebo: ‚Osobne som nikdy nebol pri Mount Rushmore.‘ Všetci poštári zrejme čítajú pohľadnice. Aj poštárky. Majú monotónne zamestnanie. Tento sa tým však doslova chválil. Podľa mňa všetkým susedom rozprával, že odoberám feministický časopis Ms.“

„To je niečo celkom iné.“ Lincoln si znova pošúchal oči.

„Čítam len dovtedy, kým si neoverím, že neporušujú žiadne pravidlá. Nečítam im denník ani nič podobné.“

Mama ho nepočúvala.

„Nie si hladný? Vyzeráš hladný. Pravdupovediac, vyzeráš, akoby ti niečo chýbalo. Podaj mi ten tanier, miláčik.“ Vstal a podal jej ho. Chytila ho za zápästie. „Lincoln… Čo máš s rukami?“

„Nič.“

„Celé prsty máš nejaké sivé.“

„Od atramentu.“

„Od čoho?“

„Od atramentu.“

Keď Lincoln počas strednej školy pracoval v McDonalde, rastlinný olej sa mu dostal všade. Keď večer prišiel domov, bol celý špinavý ako vaše prsty, keď dojete hranolčeky. Olej mu zaliezol do pokožky aj do vlasov a na druhý deň ho vypotil do školského oblečenia.

V redakcii Kuriéra to bol zasa atrament. Sivý film na všetkom bez ohľadu na to, koľko sa upratovalo. Sivý povlak na stenách a stropných obkladačkách.

Noční korektori a korektorky brali horúce výtlačky každého vydania rovno zo stroja a na klávesniciach a stoloch po sebe zanechávali sivé odtlačky. Lincolnovi pripomínali nočné motýle. Vážni ľudia so silnými okuliarmi a bledou pokožkou. A možno sú takí len v slabom svetle, pomyslel si. Na slnku by som ich vari ani nespoznal. V plnej kráse.

Jeho by určite nikto z nich nespoznal. Lincoln trávil väčšinu času v práci v IT kancelárii na prízemí. Ešte pred piatimi rokmi slúžila ako tmavá komora, no potom v nej pribudli dve desiatky neónok a svetielka počítačových serverov, takže ste si pripadali, akoby ste sedeli v boľavej hlave.

Lincoln bol rád, keď ho zavolali do redakcie reštartovať počítač alebo pomôcť s tlačiarňou. Celú jednu stenu otvorenej priestrannej miestnosti zaberali okná a nikdy v nej nebolo celkom prázdno. Noční korektori a korektorky pracovali dlho do noci rovnako ako on. Hrčili sa na jednom konci redakcie pod niekoľkými televíznymi obrazovkami. Dve z nich – pekné mladé baby – sedeli hneď pri tlačiarni. (Áno, pomyslel si Lincoln, človek môže byť pekný a zároveň vyzerať ako nočný motýľ.) Ktovie, či ľudia, čo pracujú v noci, chodia na rande cez deň.

Tretia kapitola

Od: Beth Fremontová

Komu: Jennifer Scribnerová-Snyderová

Dátum: piatok 20. augusta 1999, 10.38

Predmet: Nerada sa ťa na to pýtam, ale…

Už sme sa prestali tváriť, že si tehotná?

Jennifer: Ešte štyridsať týždňov. A možno už len tridsaťosem…

Beth: Znamená to, že sa nemôžeme baviť o niečom inom?

Jennifer: Nie, znamená to, že by sme sa mali baviť o niečom inom. Snažím sa tým nezaoberať.

Beth: Dobrý plán. Okej, takže včera večer mi volala mladšia sestra. Bude sa vydávať.

Jennifer: A jej manželovi to neprekáža?

Beth: Moja druhá mladšia sestra. Kiley. Na Deň obetí vojny si sa u našich zoznámila s jej frajerom… teda so snúbencom Brianom. Pamätáš? Uťahovali sme si z tetovania Sigma Chi na jeho členku…

Jennifer: Jasné, Brian. Už si spomínam. Páčil sa nám, nie?

Beth: Páčil. Je super. Presne ten typ chalana, s akým by sa raz mohla zoznámiť tvoja dcéra na nejakom ožranskom večierku.

Jennifer: Má to byť narážka na fetálneho alkoholika? Za tú svadbu môžu tvoji rodičia. Dali jej meno Kiley. Od narodenia bola odsúdená vydať sa za svalnatého študenta medicíny.

Beth: Práva. Kiley si však myslí, že napokon povedie otcovu firmu na predaj inštalatérskych súčiastok.

Jennifer: Mohlo to dopadnúť aj horšie.

Beth: Nemohlo to dopadnúť lepšie.

Jennifer: Ach, prepáč. Až teraz som si uvedomila, že to nie je dobrá správa. Čo povedal Chris?

Beth: To čo vždy. Brian je tupec a Kiley by nemala toľko počúvať Dava Matthewsa. Okrem toho dodal: „Dnes mám skúšku, tak ma nečakaj. Hej, podaj mi tie cigy. Ideme na svadbu? Super, aspoň ťa zasa uvidím v šatách v štýle Scarlett O’Hara. Si fakt sexi družička, vieš? Vypočula si si tú kazetu, čo som ti nechal? Danny tvrdí, že hrám cez jeho basovú linku. Kristepane, veď mu robím láskavosť.“

A potom ma požiadal o ruku. Vo sne.

V skutočnosti ma Chris nikdy nepožiada o ruku. A ja sa neviem rozhodnúť, či je preto hlupák on, alebo som hlúpa ja, keď po tom tak veľmi túžim. A nemôžem sa s ním o tom ani porozprávať, lebo mi povie, že sa raz chce oženiť. Už čoskoro. Keď sa trocha rozbehnú. Keď sa kapela znova dostane na správnu cestu. Nechce ma ťahať ku dnu, nechce, aby som ho musela živiť…

Prosím, nehovor, že ho už živím, lebo to nie je celkom pravda.

Jennifer: Nie je to celkom pravda? Platíš zaňho nájomné.

Beth: Platím zaňho nájomné, ktoré by som platila aj tak. Aj keby som bývala sama, musela by som platiť účty za plyn a elektrinu. Keby sa odsťahoval, neušetrila by som ani cent. Okrem toho mi neprekáža, že platím väčšinu účtov, a neprekážalo by mi to ani po svadbe. (Oco vždy platil mamine účty a nikto ju nenazýva parazitom.) Nejde o to, kto bude platiť účty, ale o to, že by sa musel správať ako dospelý. V Chrisovom svete je prijateľné žiť s frajerkou a pracovať na demo nahrávke. Nie je však až tak v pohode naháňať gitarový sen, zatiaľ čo tvoja manželka je v práci.

Keď máš manželku, si dospelý. Chris nechce byť dospelý.

A možno ani ja nechcem, aby taký bol.

Jennifer: Čo od neho vlastne chceš?

Beth: Väčšinou chcem, aby bol strapatým hudobníkom. Mužom, čo ťa zobudí o druhej v noci a prečíta ti báseň, čo ti práve napísal na brucho. Túžim po chalanovi s kaleidoskopickými očami.

Jennifer: Keby si Chris našiel normálnu prácu, pravdepodobne by ti už po nociach nepísal básne na brucho.

Beth: To je fakt.

Jennifer: Takže si s tým v pohode?

Beth: Nie. Čaká ma skúšanie ďalších družičkovských šiat. Bez ramienok. Kiley ich už vybrala. Mám ďaleko od toho, aby som bola v pohode. Asi by som sa však nemala sťažovať, no nie? Chcem ho. On chce čakať. A ja ho aj tak chcem. Takže sa nemôžem sťažovať.

Jennifer: Pravdaže sa môžeš sťažovať. To ti nemôže nikto uprieť. Pozitívom je, že aspoň nie si tehotná.

Beth: Ani ty. Urob si tehotenský test.

Štvrtá kapitola

Len pre informáciu, Lincoln by sa nikdy neuchádzal o toto zamestnanie, keby v inzeráte stálo: „Hľadáme človeka, ktorý bude druhým čítať maily. Popoludňajšia zmena.“ Kuriér podľa inzerátu hľadal špecialistu na internetovú bezpečnosť. Ročný plat štyridsaťtisíc dolárov plus zdravotné poistenie.

Špecialista na internetovú bezpečnosť. Lincoln si predstavoval, že sa bude starať o firewally a chrániť noviny pred útokmi nebezpečných hackerov, nie posielať upozornenia zakaždým, keď niektorý zamestnanec prepošle kolegovi za vedľajším stolom sprostý vtip.

Kuriér patril hádam medzi posledné noviny v Amerike, ktoré zabezpečili redaktorom prístup na internet. Prinajmenšom to tvrdil Greg, Lincolnov šéf a vedúci IT oddelenia. Greg si ešte pamätal, ako novinári používali elektrické písacie stroje. „A pamätám si to, lebo to nebolo až tak dávno. V roku tisícdeväťstodeväťdesiatdva. Prešli sme na počítače, lebo sme už nemali odkiaľ objednávať pásku. Nežartujem.“ Zavedenie internetu sa podľa Grega udialo proti vôli vedenia. Vydavateľ usúdil, že keď dá zamestnancom prístup na internet, akoby im dával možnosť pracovať, keď budú mať chuť, a vo zvyšnom čase pozerať porno.

Nemať internet však začínalo byť absurdné.

Keď noviny minulý rok spustili vlastnú webovú stránku, novinári sa nemohli pripojiť na internet a prečítať si vlastné články. A v poslednom čase chceli všetci posielať listy šéfredaktorovi mailom. Vrátane tretiakov zo základky a veteránov druhej svetovej.

Keď Lincoln nastúpil do práce, internetový experiment bežal v novinách už tretí mesiac. Každý zamestnanec dostal firemný mail. Kľúčoví zamestnanci a v podstate všetci novinári mali prístup na internet.

Podľa Grega išlo všetko ako po masle. Podľa vedenia zavládol totálny chaos.

Ľudia nakupovali, klebetili, prihlasovali sa na internetové fóra a do vymyslených futbalových líg. Problémy boli aj s hazardom a obscénnosťami. „Nie je to až také strašné,“ vyhlasoval Greg. „Aspoň sa zbavíme zvrhlíkov.“

Podľa Gregových nadriadených bolo na zavedení internetu najhoršie, že sa zrazu nedalo určiť, či všetci zamestnanci v kancelárii poctivo pracujú, alebo vypĺňajú osobnostný kvíz s názvom Aké plemeno psa som?

A vtedy… vstúpil do hry Lincoln.

Hneď v prvý večer pomohol Gregovi nainštalovať nový program s názvom WebShark, ktorý mal monitorovať všetko, čo robia ľudia na internete aj intranete. Každý jeden mail. Každú jednu webovú stránku. Každé jedno slovo.

Lincoln mal monitorovať WebShark.

Niekto mimoriadne oplzlý (možno Greg) nastavil hlavné filtre programu. Obsahovali celý zoznam slov, na ktoré upozorňoval: vulgarizmy, mená nadriadených, slovné spojenia ako „veľké tajomstvo“ a „výhodná ponuka“.

Posledné slovné spojenie spôsobilo, že program počas prvej hodiny označil a uložil všetky maily pracovníkov reklamného oddelenia týkajúce sa výhodných ponúk inzerentov v novinách.

Shark označoval aj maily s veľkou prílohou a podozrivo dlhé alebo časté správy… Každý deň odosielal do zabezpečenej schránky stovky možno zakázaných mailov. Lincolnovou úlohou bolo všetky preskúmať, čo znamenalo, že si ich musel najskôr prečítať. A tak ich čítal, ale neužíval si to.

Pred mamou nemohol pripustiť, že má pocit, akoby v práci robil niečo zlé. Akoby niekoho odpočúval. Možno keby patril medzi ľudí, ktorých také veci bavia… Jeho frajerka Sam, teda bývalá frajerka, vždy nakúkala ľuďom do skriniek v kúpeľni.

„Robitussin,“ oznamovala mu v aute cestou domov. „A obyčajný leukoplast. A niečo, čo vyzeralo ako lis na cesnak.“

Lincoln mal problém ísť u niekoho aj na záchod.

Ak niekoho v práci naozaj prichytil, ako porušuje pravidlá, nasledoval pomerne zložitý proces. Väčšina priestupkov sa však vyriešila obyčajným písomným upozornením, po ktorom si zamestnanci začali dávať pozor.

Prvé upozornenia mali v skutočnosti taký účinok, že Lincoln už v podstate nemal čo robiť. WebShark síce naďalej označoval podozrivé maily (teraz už len zopár desiatok denne), ale takmer vždy išlo o planý poplach.

Gregovi na tom očividne nezáležalo. „Neboj sa,“ povedal Lincolnovi v deň, keď WebShark prvý raz neprichytil ani jediného zamestnanca, ktorý by naozaj porušil pravidlá. „Neprepustia ťa. Nadriadení sú s tvojou prácou spokojní.“

„Veď nič nerobím,“ namietol Lincoln.

„Isteže robíš. Si ten, čo číta ich maily. Všetci sa ťa boja.“

„Kto sa bojí? Kto sú všetci?“

„Všetci. Žartuješ? Rozpráva sa o tebe v celej budove.“

„Neboja sa mňa. Boja sa, že ich niekto prichytí.“

„Boja sa, že ich prichytíš ty. Nezabúdajú, že sa im každý večer hrabeš v odoslaných mailoch, a to stačí, aby dodržiavali pravidlá.“

„Nehrabem sa im v mailoch.“

„Ale mohol by si,“ nedal sa Greg.

„Naozaj?“

Greg sa znova sústredil na notebook pred sebou. Vyzeralo to, akoby ho pitval. „Vravel som ti, že tu v noci aj tak niekto musí byť. Niekto musí dvíhať telefón so slovami ‚technická podpora‘. Viem, že tu len tak sedíš. Viem, že nemáš dosť práce, ale to nič. Lúšti krížovky. Uč sa cudzí jazyk. Mali sme tu babu, ktorá háčkovala…“

Lincoln nevedel háčkovať, ale rád čítal noviny. Nosieval si aj komiksy, časopisy a romány v mäkkej väzbe. Ak ešte nebolo príliš neskoro a cítil sa osamelý, občas zavolal sestre.

Väčšinu času trávil na internete.