Michael Hjorth & Hans Rosenfeldt

DE UNDERKÄNDA

Copyright © Michael Hjorth & Hans Rosenfeldt 2015

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © 2017 by Lenka Kočišová & Zuzana Inczingerová

Jacket design © 2017 by Emil Křižka

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

Zo švédskeho originálu De underkända

(Norstedts, Stockholm 2015) preložili

Lenka Kočišová (s. 1 – 205, 399 – 400)

a Zuzana Inczingerová (s. 206 – 398).

Redigovala Andrea Vargovčíková.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava, v roku 2017

ako svoju 1146. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5692-7

Vážený pán šéfredaktor Källman,

dlhé roky patrím k oddaným čitateľom Vášho periodika. Sprvu ako čitateľ klasického papierového vydania, neskôr ako čitateľ novín v elektronickej forme. Nesúhlasím vždy s Vašimi názormi a sem-tam som dokonca spochybnil nielen výber témy, ale aj uhol pohľadu reportáže, no nakoniec mi Váš produkt vždy priniesol isté potešenie.

Teraz som však priam nútený položiť Vám, zodpovednému šéfredaktorovi, nasledujúcu otázku.

Ako je možné, že Vaše periodikum otvorene oslavuje tento nehorázny primitivizmus?

Kto a kedy rozhodol o tom, že by sa podobné neslýchané hlúposti mali zdôrazňovať a pretvárať nielen na akúsi normu, ale dokonca na niečo, o čo by sme sa my ostatní mali usilovať a čo by sme mali obdivovať?

Prečo píšete o osobách, ktoré istotne netušia, v ktorom roku vypukla druhá svetová vojna? Prečo dávate priestor ľuďom, ktorí zaiste nedisponujú ani elementárnymi vedomosťami z matematiky a iba náhodne sa im podarí zosmoliť zmysluplnú vetu?

Píšete o ľuďoch, ktorých jediný talent spočíva v špúlení pier na selfie, ktorých jediným prínosom je účinkovanie v niektorej z reality šou, vyskakujúcich po večeroch na diváka pomaly z každého televízneho kanála, kde sa verejne zosmiešňujú tým, že majú s niekým sexuálny pomer.

Pri svojej práci stretávam mnoho mladých ľudí. Slušných, inteligentných, ambicióznych a angažujúcich sa mladých ľudí, ktorí sa zapájajú do spoločenských debát, získavajú nové vedomosti, myslia kriticky a vzdelávajú sa, aby si neskôr našli zaujímavú, nevšednú prácu a boli spoločnosti na osoh. Mladých ľudí, ktorí chcú niečo dosiahnuť. Takých, ktorí niečo vedia.

Presne takýmto ľuďom by ste mali vyčleniť miesto vo svojom periodiku. Ich by ste mali vykresliť ako vzor hodný nasledovania. Nie tie bezcitné, egoistické bytosti zahľadené do seba, s kovovým šrotom v jazyku a telom pokrytým vulgárnymi tetovaniami, pyšne sa vystatujúce svojím nízkym IQ a zanedbateľným základným vzdelaním.

Preto ešte raz kladiem tie isté otázky a teším sa na odpoveď v novinách.

Ako je možné, že Vaše periodikum otvorene oslavuje tento nehorázny primitivizmus? Kto a kedy rozhodol o tom, že by sa podobné neslýchané hlúposti mali zdôrazňovať a pretvárať nielen na akúsi normu, ale dokonca na niečo, o čo by sme sa my ostatní mali usilovať a čo by sme mali obdivovať?

S pozdravom

Cato starší

„Tridsať sekúnd sa začína teraz.“

Mirre takmer nezaregistroval kovové šťuknutie, ktoré signalizovalo, že stopky začali odmeriavať zostávajúci čas. Ako dlho to bude trvať? Čo to vlastne povedal?

Položí mu šesťdesiat otázok.

Na akú otázku v poradí mal odpovedať teraz? Mirre nemal potuchy. Zdalo sa mu, akoby to trvalo celú večnosť. Ešte stále sa pokúšal pochopiť, čo sa to vlastne stalo.

„Mám ti zopakovať otázku?“ Muž sedel celkom blízko.

Asi na druhej strane stola.

Jeho hlas bol hlboký a pokojný.

Po prvýkrát s ním Mirre komunikoval cez telefón pred dvoma týždňami. Kontaktoval ho muž, ktorý sa predstavil ako Sven Cato, novinár na voľnej nohe. Chcel s ním urobiť rozhovor či, lepšie povedané, napísať jeho portrét. Mirre síce nevyhral, patril však k tým účastníkom reality šou, ktorí na sociálnych sieťach vzbudili najväčšiu pozornosť. Na základe toho, čo diváci videli na televíznej obrazovke, si väčšina z nich vytvorila názor na to, kto vlastne je. Sven chcel svojím portrétom ich predstavu dotvoriť. Predstaviť divákom iné stránky jeho osobnosti, ukázať im, aký v skutočnosti je. Mohli by sa stretnúť?

Preto sa stretli. V hoteli Kurhotellet. Sven ho pozval na obed. Obaja si objednali pivo, hoci bol utorok, krátko po pol dvanástej predpoludním. Bolo však leto, ľudia mali voľno. Sven položil doprostred stola diktafón a začal sa pýtať. Mirre na jeho otázky poslušne odpovedal.

Práve teraz pochopil muž sediaci oproti nemu mlčanie ako kladnú odpoveď.

„K akému slovnému druhu patria slová označujúce vzťahy medzi osobami, predmetmi a miestami ako napríklad na, k, pred a v?“

„Neviem,“ odvetil Mirre a začul vo svojom hlase rezignáciu.

„Máš ešte desať sekúnd na rozmyslenie.“

„Neviem! Neviem odpovede na tvoje poondiate otázky!“ Niekoľko sekúnd zostalo ticho, potom začul kovové šťuknutie, keď čas na stopkách vypršal, a potom ešte jedno, keď sa hodnoty vynulovali.

„Ďalšia otázka. Ako sa volala vlajková loď Krištofa Kolumba, s ktorou v roku tisícštyristodeväťdesiatdva objavil Ameriku?“

Šťuknutie.

Stopky začali odrátavať čas.

Rozhovor dopadol výborne. Sven bol pravdepodobne rovnako starý ako Mirreho otec, možno trocha starší, nebol veľmi rozhľadený, vynahrádzal to však svojím záujmom. Aspoň tak sa zdalo. Skvele sa s ním konverzovalo. Keď si Mirre odskočil na toaletu, objednal Sven obom ďalšie pivo.

Určite to bolo ono. To druhé pivo. Musel mu doň niečo dať, pretože krátko po prvom dúšku mu prišlo nevoľno. Nedokázal sa sústrediť. Pociťoval slabosť.

Sven sa ponúkol, že ho odvezie domov. Vyšli z reštaurácie a zamierili na parkovisko.

A potom sa zobudil tu. S hlavou položenou na tvrdej doske stola. Posadil sa a zopár sekúnd mu trvalo, kým si uvedomil, že nič nevidí. Keď si chcel zložiť z očí to, čo mu bránilo vo výhľade, zistil, že rukami môže pohnúť len o niekoľko centimetrov. Pohýbal nimi a ticho preťal zvonivý kovový zvuk.

Reťaze.

Putá.

Zreval, začal divo mykať rukami, ale ihneď stíchol, keď začul známy hlas.

„Nikto ťa nepočuje a nemôžeš sa oslobodiť.“

Znova sa rozkričal. Doriti, čo sa to deje? Dočerta, čo to robí? Vyhrážal sa a prosil. No najmä sa vyhrážal.

„Upokoj sa. Môžeš byť vonku ani nie o polhodinu. Samozrejme, pod podmienkou, že prospeješ.“

„Prospejem? Čo?“ spýtal sa Mirre. „V čom mám prospieť?“

Šesťdesiat otázok.

Tridsať sekúnd na rozmyslenie pri každej otázke.

Správne zodpovedať musí aspoň tretinu kladených otázok.

„Čo sa stane, ak neprospejem?“ vypytoval sa Mirre.

„Tak teda začneme,“ odvetil namiesto toho muž, ktorý sa pravdepodobne nevolal Sven Cato. „Prvá otázka. Čo označuje akronym NATO? Tvojich tridsať sekúnd sa začína teraz.“

Šťuknutie sprevádzajúce spustenie stopiek a jemnejšie pravidelné ťukanie prezrádzali, že stopky odrátavajú zostávajúce sekundy.

Mirre úplne ignoroval prvých desať-pätnásť otázok. Mykal putami a pokúšal sa uvoľniť si z nich ruky, pýtal sa chlapíka, čo to má všetko znamenať, vyhrážal sa mu, že mu ukáže, keď sa oslobodí, a sľuboval mu možné aj nemožné, len nech ho pustí.

Hrozby a prosby.

Chlapíka akoby sa to netýkalo, naďalej mu kládol otázky rovnakým vyrovnaným hlasom, spúšťal stopky, zaujímal sa, či má ešte raz zopakovať otázku, a trpezlivo vyčkával na odpoveď. Po chvíli mu vecne oznámil, že možnosť uspieť v tomto teste sa drasticky zmenšuje a Mirre by urobil najlepšie, keby sa pokúsil trocha viac koncentrovať na otázky a menej sa mu vyhrážal.

Mirre ho poslúchol a začal počúvať.

„Čo je prvočíslo?“

„Ktoré africké zvieratá patria do takzvanej veľkej päťky?“

„Kedy sa vyformoval ostrov Surtsey ležiaci neďaleko južného pobrežia Islandu?“

„V akých jednotkách patriacich do medzinárodnej sústavy jednotiek SI meriame svietivosť?“

Zhruba v polovici tohto vedomostného testu si Mirre uvedomil, že keď sa pohýbe, niečo pod ním čudne praská. Plast. Sedel na plaste. Na mäkkom paplóne zabalenom v plastovom obale. V Mirreho svete existovali len dve možné vysvetlenia, prečo sa pod ním nachádza takýto zabalený paplón.

Buď je nový, alebo sa ho majiteľ snaží ochrániť. Od škvŕn.

Zápachu.

Krvi.

Pocítil obrovský nával adrenalínu a rozhodol sa, že toto zvládne. Ukáže tomu bastardovi. Pokúsi sa počúvať, čo hovorí, pokúsi sa rozmýšľať. Doriti, musí v tomto vedomostnom teste uspieť!

„V ktorom americkom štáte leží mesto Chicago?“

„Akú skratku má chemický prvok fosfor?“

„Ktorý švédsky panovník nastúpil na trón po kráľovi Oskarovi I.?“

Otázku za otázkou kládol rovnakým hlbokým, vyrovnaným hlasom. Mirre nedokázal zodpovedať ani jednu posratú...

„Posledná otázka. Do ktorej čeľade patrí rosomák?“ Šťuknutie.

Ktorej čeľade? Akej čeľade? Mirre vedel, ako sa povie rosomák po anglicky. Wolverine. Videl každú sfilmovanú marvelovku. Ale čeľaď?

„Chceš, aby som zopakoval otázku?“

„Nie.“

Ticho. Prerušované slabým pravidelným ťukaním. Ďalšie šťuknutie.

„Čas vypršal. Tak sa na to pozrime...“

Mirre zavzdychal a oprel si čelo o dosku stola. Ani zaboha, že správne zodpovedal aspoň dvadsať otázok. Pravdepodobne ani na toľko otázok neodpovedal.

Počul, ako sa muž sediaci oproti nemu postavil. Mirre pomaly zodvihol hlavu a pozorne načúval. Mal pocit, akoby k nemu pristúpil. Zrazu pocítil Mirre na čele niečo chladné a kovové.

„Neprospel si,“ povedal muž, ktorý sa s najväčšou pravdepodobnosťou nevolal Sven Cato.

Mirre nestihol ani zareagovať, ani uhnúť hlavou, keď tlaková sila vymrštila dutý náboj, ktorý mu okamžite penetroval čelovú kosť a prenikol do mozgu.

Klamstvá ju sprevádzali celý život. Boli neviditeľné. Takmer tridsať rokov ju obkolesovali tiene a ona si ich vôbec nevšimla. Zato teraz ich videla všade. Kamkoľvek sa otočila, tam na ňu číhali.

Klamstvá a lži.

Nikto jej nehovoril pravdu. Nikto.

Ani Anna, Valdemar a Sebastian. Mama, otec a otec.

Teraz však ani na jedného z nich nedokázala pomyslieť ako na rodinu. Bolo to príliš láskyplné pomenovanie a ona bola pevne rozhodnutá odoprieť im ho. V súčasnosti boli pre ňu len menami, nič viac.

Anna. Valdemar. Sebastian.

Krok za krokom sa jej svet rúcal pred očami. Vyšetrovanie finančnej kriminálky vyústilo do Valdemarovho zatknutia. Najprv si myslela, že je nevinný, iba obeť nešťastných okolností. Koniec koncov išlo o jej ocka. Ale on sa k všetkému priznal a jej sa zrútil celý svet.

Keby vtedy len vedela, že je to iba vrchol ľadovca. Skutočné peklo sa začalo až po tom, ako sa dozvedela, že Valdemar nie je jej biologický otec. Toto poznanie ju ochromilo. Horúčkovito sa snažila zistiť pravdu a prispôsobiť sa novým životným okolnostiam. So svojimi podozreniami konfrontovala Annu, no nikdy by si nebola pomyslela, že jej matka dokáže byť taká presvedčivá klamárka.

Otca si jednoducho vymyslela. Mŕtveho muža.

Čo bola iba ďalšia lož.

Vanja by dokázala pochopiť, prečo nebola schopná povedať jej pravdu o Valdemarovi. Dokázala by to nielen pochopiť, ale dokonca aj oceniť. Pri všetkých dôležitých udalostiach v jej živote zastával Valdemar rolu jej otca. Toho najlepšieho ocka, akého si kedy mohla priať. Prečo by jej ho chcela vziať? Prečo by chcela ich vzťah zničiť?

Ale teraz? Teraz vedela, kto v skutočnosti je, či, lepšie povedané, kto nie je. Tak prečo ďalej klamala? Prečo jej odopierala pravdu? Nedokázala to pochopiť. Takéto niečo sa nedalo obhájiť ani vysvetliť. Vzťah medzi ňou a Annou ochladol. A Vanja nemala v úmysle tento emočný permafrost v najbližšom čase roztopiť.

Ona predsa neklamala. Ona bola nevinná.

A potom, keď jej okolitý svet smeroval do záhuby, vystúpil z tieňa Sebastian Bergman.

On bol jej skutočný otec.

Preto sa znova pripojil k vyšetrovaciemu tímu Riksmordu.

Jeho zámery nemohli byť jasnejšie. Všetky Sebastianove činy speli k jedinému cieľu – byť v jej blízkosti, spriateliť sa s ňou.

Stalo sa to v noci po Billyho svadbe. Prišiel k nej do izby a zobudil ju. Ešte napoly spala, keď jej oznámil, že jej musí niečo povedať a nie, nepočká to. Nevedela si celkom predstaviť, akú vážnu vec sa jej chystá oznámiť, keď sa posadil vedľa nej, jednoznačne to však nebolo to, čo jej vzápätí povedal.

„Vanja, som tvoj otec,“ hlesol a vzal jej ruky do svojich dlaní. Aspoň sa pokúsil oznámiť túto novinu tak jemne, ako sa za daných okolností dalo. Vysvetľoval jej, kedy sa to dozvedel, ako nechcel sabotovať jej vzťah s Valdemarom, ako mu Anna zakázala povedať jej pravdu, a ubezpečoval ju o tom, že vždy mu išlo iba o jej blaho.

Vyzeral, že to myslí úprimne.

Oceňovala to. No koniec koncov to nič nemenilo na fakte, že ju zradil. Zrada je jednoducho zrada.

Hrali sa s jej životom.

Podobne ako vo filme The Truman Show v hlavnej úlohe s Jimom Carreym. Celý jeho život bol len divadlo a všetci ľudia v ňom hrali pridelené roly. Okrem neho.

Vanja sa pýšila tým, že vždy zmýšľala racionálne a logicky, no mala pocit, že túto schopnosť odrazu stratila. Akoby sa nachádzala v dome, v ktorom každé z dverí viedli do slepej uličky a ona nie a nie nájsť cestu von.

Dala si vypísať dvojtýždňovú péenku. Sedela v byte a pokúšala sa prevziať kontrolu nad svojimi emóciami. Nepomohlo to, iba čo si uvedomila, aká je v skutočnosti osamelá. Ako dospelá vynaložila všetku svoju energiu na dve veci – prácu a rodinu.

Byť dobrou policajtkou. Byť dobrou dcérou.

Stratila rodinu, zostala jej jedine práca. Tam sa však zrazu zjavil muž, z ktorého sa vykľul jej biologický otec. Jej dva svety kolidovali. Neexistovalo miesto, kde by ju neprenasledovali dotieravé myšlienky. A to bolo presne to, čo potrebovala.

Vytvoriť si život bez tieňov. Vlastný život.

Svoj život.

Ibaže netušila, ako to dosiahnuť.

Obyčajne to bol priam kakofonický hluk, keď sa takmer dvesto študentov zhŕklo pri svojich skrinkách rozostavených pozdĺž stien. Minulý štvrtok sa však začali letné prázdniny, preto Lise-Lotte Gonzálezová stála na školskej chodbe úplne sama. Počas posledných týždňov vyučovania sa jej nakopila administratívna práca, takže sa rozhodla, že v škole strávi toľko času, koľko bude musieť, aby vybavila zostávajúce papierovačky, a potom s čistým svedomím nastúpi na dovolenku. Včera strávila v kancelárii len zopár hodín, lebo ju vylákalo von krásne počasie, no dnes bola rozhodnutá zostať aspoň do štvrtej poobede.

Ani najmenej jej neprekážalo, že práca jej ukrojí jeden-dva týždne z dovolenky. Pracovať bez vyzváňajúcich telefónov, kolegov, ktorí každú chvíľu strčia hlavu do dverí, a mejlovej schránky, ktorá sa rekordne rýchlo zapĺňa elektronickou poštou, bola príjemná zmena.

Okolo druhej poobede sa rozhodla dopriať si zaslúženú prestávku. Vošla do prázdnej zborovne, zapla rýchlovarnú kanvicu a do šálky nasypala instantnú kávu. Prezrela všetky zásuvky a v jednej z nich objavila balíček mandľových sušienok. Tie postačia.

Po krátkej prestávke na občerstvenie sa rozhodla, že si natiahne údy a trocha sa prejde. Rada sa prechádzala po zrekonštruovaných miestnostiach svojej školy.

Presne tak o nej uvažovala.

Ako o „svojej škole“. To, samozrejme, nebola pravda. Škola Hildingskolan bola najnovšia súkromná škola patriaca pod správu koncernu Donnergruppen, vyučujúca žiakov šiestej až deviatej triedy.

Darilo sa im.

Dostatočný počet žiakov, dobrá povesť, vynikajúci pedagógovia a skvelé študijné výsledky, pretože na národnej porovnávacej skúške dosiahli žiaci školy nadpriemerné hodnotenie. Lise-Lotte bola presvedčená, že koncern ani na chvíľu neoľutoval rozhodnutie zvoliť ju za riaditeľku školy.

Zabočila za roh a ocitla sa na chodbe s triedami, kde spravidla vyučovali prírodovedné predmety. Lise-Lotte zastala. Jedny z nabielo natretých dverí, ktoré prežili celý školský rok bez utŕženia škrabancov, boli pootvorené. Mali byť zamknuté, pretože v triede sa nachádzali rôzne chemikálie, kyseliny, plynové fľaše a iné drahé a nebezpečné pomôcky.

Chystala sa zavrieť ich a zamknúť, keď jej pohľad zablúdil dnu. Čo to tam bolo?

Otvorila dvere dokorán. Ale áno, nezdalo sa jej to. Naľavo od interaktívnej tabule sedel človek, od dverí bolo vidieť len jeho obnažený chrbát.

„Haló?“

Žiadna reakcia. Lise-Lotte vstúpila dnu.

„Haló? Čo tu robíte?“

Stále žiadna odpoveď. Nič, čo by naznačovalo, že ju dotyčná osoba vôbec počula. Bol ten človek pod vplyvom nejakých látok? Podľa toho, ako sedel na stoličke, odhadovala, že je buď v bezvedomí, alebo hlboko spí.

Lise-Lotte prešla pomedzi lavice, na ktorých boli úhľadne vyložené stoličky, čakajúce na nový školský rok začínajúci sa o osem týždňov.

„Čo tu robíte? Počujete ma?“

Až teraz videla, že je to mladý muž. Svalnatý. Potetovaný. Čo to má na hlave? Papierový kornút posiaty hviezdami alebo niečo podobné? Čo to má na chrbte? Ak aj bol v bezvedomí alebo pod vplyvom nejakých látok, dúfala, že nie vďaka niečomu, čo vzal z chemického laboratória. Nevyzeralo by dobre, ak by sa jeden z miestnych tínedžerov vlámal do jej školy, zdrogoval sa tam či otrávil.

Lise-Lotte zastala na mieste a zvraštila čelo. Zreteľne videla, čo má muž na chrbte.

Dva papiere.

Formát A4.

A na nich bolo niečo napísané. Na miestach, kde sa spony napevno vrývali do obnaženej kože, sa zreteľne vynímali krvavé fľaky. Ako Lise-Lotte robila posledné kroky smerom k mladíkovi, aby sa mohla zohnúť a pozrieť sa mu do tváre, obávala sa najhoršieho.

Ak by mužove bezduché oči nepotvrdili, že je mŕtvy, okrúhla diera uprostred čela ju nenechala na pochybách.

Vanja sedela na pohovke v Torkelovej kancelárii a čakala. Buď prišla skoro, alebo on meškal.

Pravdepodobne prišla skoro. Torkel bol totiž známy svojou dochvíľnosťou.

Pociťovala nervozitu a nevedela si vysvetliť jej dôvod.

Torkel poznal celú pravdu o Sebastianovi. Prezradila mu to, keď jej zavolal a spytoval sa, ako sa má. Netušil, prečo ju lekár vypísal, zrejme si myslel, že dostala chrípku alebo čosi podobné a rýchlo vyzdravie. Dôvod jej práceneschopnosti ho, prirodzene, vyviedol z miery, no bol veľmi chápavý a ubezpečil ju, že sa nemusí do práce ponáhľať a ak by sa o tom potrebovala s niekým pozhovárať, vie, kde ho nájde.

Presne to teraz potrebovala.

On bol jediný človek, ktorý jej práve napadol. Uvedomila si, že sama to nezvládne.

Vyzrela von oknom a zbadala Torkela, ako kráča ku kancelárii. Vstala zo stoličky, aby sa trocha pozbierala. A za tento inštinktívny pohyb preklínala samu seba. Preboha, veď sa má stretnúť s Torkelom! Svojím priateľom a mentorom! Ani ostatné udalosti na tomto fakte nič nezmenili.

Všetko bude v poriadku. On je predsa na jej strane.

Prečo sa teda správala ako nervózna prváčka, ktorú si riaditeľ zavolal na koberec?

Už bol takmer pri dverách do kancelárie, a keď ju zbadal, široko sa na ňu usmial a zdvihol ruku na pozdrav. Vanji sa však zdalo, že v očiach mu zahliadla nepokoj. Napadlo jej, že možno aj Torkel je rovnako nervózny ako ona.

Dôvod jej návštevy nepoznal. Myslel si, že ju stráca?

Stráca ju? Prečo vlastne prišla? Ani sama nevedela. Stratila kontrolu a to sa jej vôbec nepodobalo. Preto bola taká nervózna.

„Ahoj, Vanja. Rád ťa znova vidím,“ povedal, pristúpil k nej a objal ju. „Ako sa máš?“

„Nie dobre.“ Vanja si pomyslela, že je fantastický pocit, keď sa jej to spýta niekto, koho zaujíma odpoveď. Niekto, kto sa zaujíma o ňu. „Ešte stále to akosi neviem pochopiť.“

„Úplne ti rozumiem,“ odvetil Torkel potichu a povzbudivo jej stisol plecia. „V poslednom čase toho bolo na teba veľa.“

„Áno, aj tak sa to dá nazvať...“

Torkel jej venoval slabý úsmev, ešte raz jej stisol plecia a sadol si do kresla pre návštevy. Kývnutím hlavy jej naznačil, aby sa posadila na pohovku oproti.

„Včera som sa na chvíľu stretol so Sebastianom,“ povedal, len čo sa usadila v kresle. „Ani on sa tu príliš často nezdržiaval,“ pokračoval.

„Povedal si mu, že poznáš pravdu?“ zaujímala sa Vanja.

Torkel pokrútil hlavou. Čo si o ňom vlastne myslela? Žiadala ho, aby si to nechal pre seba. Musí predsa vedieť, že by nikdy nezradil jej dôveru.

„Čo budeme teraz robiť?“ spýtal sa. Predklonil sa, položil si lakte na kolená a prsty spojil do striešky. „Ako si to ďalej predstavuješ? Bude, ako povieš.“

Zahľadela sa mu do úprimných, dobrosrdečných očí a v duchu si želala, aby mu mohla dať povzbudivejšiu odpoveď.

„Neviem.“

„On vlastne nie je zamestnanec, viaže ho s nami iba zmluva o poradenskej činnosti. Mohol by som ju roztrhať hoci aj dnes.“

Prekvapilo ju to. Nemala potuchy, čo by mu mala na to odpovedať. Na podobný scenár akosi nebola pripravená. Sebastian bol rovnocenný člen tímu, rovnako ako ona, teda aspoň si to myslela. A zrazu sa jej núkala možnosť zmeniť to. Vyhodiť ho.

Nebolo to jednoduché.

Jedna jej časť ho nechcela už nikdy viac vidieť. Druhá časť si nebola istá, bola skôr zmätená.

„Netuším,“ vyšlo z nej. Nič nehovoriaca odpoveď, ku ktorej sa často uchyľovala. Prenechávala totiž rozhodnutie na ostatných.

„Dám ho vyhodiť s okamžitou platnosťou. Rozhodnutie je na tebe,“ zopakoval Torkel. Vďačne sa naňho usmiala, no nerozhodnosť bola rovnako silná ako vďačnosť. Ak nie silnejšia.

Nebola pravda, že by Sebastiana Bergmana nenávidela. Ani naňho nebola taká nahnevaná ako na Annu a Valdemara. Opak bol pravda. Vôbec mu nechcela zle. Zblížili sa, to nemohla poprieť. Sčasti si ho dokonca obľúbila.

„Musím si to premyslieť. Zdá sa mi to príliš jednoduché,“ vysvetľovala Vanja.

„Niekedy je ten najjednoduchší spôsob zároveň najlepší,“ odvetil Torkel.

Pravda, v tomto prípade by to však znamenalo, že sa snaží pred problémami utiecť. Zamiesť ich pod koberec. A to sa jej nepodobalo. Nechcela sa problémom vyhýbať, chcela ich riešiť. Čeliť ťažkostiam. Alebo sa o to aspoň pokúsiť, než sa vzdá.

Pomaly pokrútila hlavou.

„Nevyhadzuj ho. Poviem ti, ak by som zmenila názor.“

Torkel bez slova prikývol. Bolo nemožné vyčítať mu z tváre, čo si v skutočnosti myslí o jej rozhodnutí. Chystal sa jej niečo povedať, keď vtom zazvonil telefón. Z výrazu na jeho tvári sa dala jasne dešifrovať prevládajúca emócia. Podráždenie. Vstal, prešiel okolo stola a zdvihol slúchadlo pevnej linky.

„Nech ma nikto neruší,“ odvetil úsečne. Nato sa započúval, pritiahol si poznámkový blok, ležiaci na stole, a vzal do ruky pero.

„Čo si povedal? Odkiaľ volala?“

Torkel si začal niečo zapisovať. Vanja vstala z pohovky. Netušila, kto volal a odkiaľ, ale pochopila, že práve dostali nový prípad.

Sebastian si celkom nespomínal, ako sa dostal na ostrov Adelsö. Či skôr, ako len, dofrasa, mohol dopustiť, aby tu skončil. Občas si dovolil zariskovať a lovil vo vzdialenejších vodách, vždy sa však poistil tým, že mohol odtiaľ kedykoľvek a čo najrýchlejšie zmiznúť. Často ešte predtým, ako sa jeho známosť na jednu noc stihla zobudiť. Tentoraz nebol rovnako predvídavý, čo mohol pripísať skutočnosti, že jeho závislosť sa v poslednom čase zhoršovala. Nutkavá túžba dobýjať zatienila všetko ostatné.

Vyhrotilo sa to po návrate z Värmlandu.

Po tom, ako stretol Mariu a jej dcéru Nicole.

Dievčina sa stala očitou svedkyňou viacnásobnej vraždy, ktorej obeťami boli bratranci spolu s tetou a so strýkom. Keď ju polícia našla, odmietala hovoriť. Sebastian sa rozhodol pomôcť jej spracovať traumu a po spoločne strávenom čase si vytvoril puto nielen k dievčine, ale aj k jej matke. Až príliš silné puto. Nasťahovali sa k nemu. Stala sa z nich menšia rodina. Nicole vyplnila prázdne miesto, ktoré v Sebastianovom živote zostalo po smrti dcéry.

Nebolo to správne.

V žiadnom prípade to nemohlo fungovať.

Skončilo sa to vo chvíli, keď mu Maria dala jasne najavo, že ho už nikdy v živote nechce vidieť.

Ale on ich chcel vídavať.

Investoval čas a úsilie, aby ich našiel. Vlastne to vôbec nebolo ťažké. Z bytu v Enskede sa presťahovali do radovej zástavby v mestskej časti Åkersberga. Sebastian sa tam vydal, ale stojac pred ich bytom zaváhal.

Čo má urobiť? Čo môže urobiť?

Chcel im všetko vysvetliť. Ako veľa preňho znamenali. Ako rád by ich mal opäť nablízku. Ako sa vďaka nim znova cítil úplný, to nezažil od osudného dňa v roku dvetisícštyri.

No klamal im. Klamal sám sebe. Alebo, ako povedala Vanja, využil ich, keď boli najzraniteľnejšie. Aj Maria to vedela, tak čo by získal tým, že sa im znova pripletie do života? Nič. Nechal to teda tak a odišiel.

Odišiel od Marie aj od Nicole.

Vrátil sa k svojim náhodným, bezvýznamným sexuálnym aféram. Ako tej z Adelsö.

Zo sna sa prebudil tesne pred šiestou hodinou ráno. Ako vždy, aj teraz mal pravú ruku zaťatú v päsť. Vystrel prsty a uvedomil si, že nemá zmysel vstať z postele a vykradnúť sa von. Aj keby poznal cestu, čo nepoznal, nemal najmenšiu chuť na sedemkilometrovú prechádzku k trajektu a potom stráviť niekoľko hodín v autobuse, než konečne dorazí do Štokholmu. Preto len tak ležal v posteli, civel do plafóna, kým nezačul, ako sa žena vedľa neho, Kristina... Nejaká, prebúdza. Keď otvorila oči, venoval jej úsmev a nežne ju pohladkal po líci.

„Dobré ráno.“

Povystierala sa a chystala sa zablúdiť rukou pod jeho paplón, keď ho zrazu odhodil nabok a vstal z postele.

„Dám si sprchu. Nebude ti prekážať, keď si požičiam uterák?“ Kristina vyzerala poriadne sklamaná z jeho bleskového ústupu, pomyslel si. Na sex však nemal ani pomyslenie. Bolo to napätie, výzva, možnosť ovplyvniť výsledok zvádzaním a samotná hra, čo mu pomohlo na chvíľu zabudnúť na bolesť a pocit viny, ktoré naňho pôsobili ako pomalý jed. Presne toto potreboval, pretože bez týchto ingrediencií bol sex iba obyčajná nákaza.

Keď vyšiel zo sprchy, Kristina mu pripravila raňajky. Nebol hladný. Zvyčajne sa podobným situáciám vyhýbal ako čert krížu. Falošný pocit spolupatričnosti a ilúzia, že majú niečo spoločné – napriek tomu, že ak by to záviselo od neho, už by sa nikdy v živote nevideli –, ho prinútili zachovať sa servilne.

„Máš chuť na menšiu prechádzku po raňajkách?“ vyzvedala Kristina, zatiaľ čo natierala maslom domáci bagel, ktorý pred chvíľou ohriala v mikrovlnke.

„Nie, bol by som rád, keby si ma zaviezla k trajektu,“ odvetil Sebastian úprimne. „Alebo ešte lepšie, keby si ma odviezla až do mesta.“

Kristina vnorila nôž do masla a venovala mu trocha rozpačitý úsmev, akoby to, čo práve počula, vôbec nezapadalo do jej plánov na dnešný deň.

„V noci si vravel, že dnes sa nikam neponáhľaš.“

„V noci by som povedal čokoľvek, len aby som ťa dostal do postele.“

Bola to pravda, no v danej chvíli mala podobná úprimnosť neželané následky.

Pozitívom bola skutočnosť, že neželané raňajky sa bleskovo skončili.

Negatívom bol fakt, že Kristina nemala ani najmenšiu chuť odviezť ho tam, kam potreboval.

Preto teraz kráčal Sebastian po ceste, ktorá niesla názov Adelsö ringväg, a dúfal, že ho zavedie k trajektu.

Zrazu mu zazvonil mobil.

Uvedomil si, ako tajne dúfa, že mu volá Vanja. Zhruba pred mesiacom, v noci po Billyho svadbe, ho okolnosti donútili rozpovedať jej niečo, čo už nejaký čas vedel.

Že je jej skutočný otec.

Prirodzene, Vanju táto správa šokovala. Najprv mu odmietala veriť, no potom, keď ju presvedčil, že vraví pravdu, vyhodila ho von. Nestalo sa to štýlom „už ťa nikdy nechcem vidieť“, skôr mal pocit, že potrebuje byť osamote.

Potrebovala čas, aby to strávila. Povedala, že sa mu ozve.

Neurobila to.

Sebastian ju poznal dobre a uvedomoval si, že ak má ich už aj tak naštrbený vzťah nejakú šancu prežiť, odteraz sa všetko musí diať podľa nej. Ona bude udávať tempo. Aj najmenší náznak toho, že sa ju snaží do niečoho nútiť, by mohol spôsobiť, že sa mu navždy odcudzí.

Preto bol sám.

A on nevedel byť sám.

Presne z toho dôvodu sa momentálne prechádzal kdesi na Adelsö.

Navyše mu nevolala Vanja. Volal Torkel. Nadišiel čas pustiť sa znova do práce.

Ursulu prekvapilo, keď sa vo dverách letiskového terminálu zjavila jej mladšia kolegyňa. Torkel si nebol istý, či sa k nim bude chcieť Vanja pripojiť, no zdalo sa, že sa mu podarilo prehovoriť ju.

Ursula by však úplne chápala, ak by si to tentoraz Vanja rozmyslela a odmietla. Ona sama si nebola istá tým, či chce so Sebastianom aj naďalej spolupracovať. Nielen preto, lebo Sebastian bol notorický klamár závislý od sexu, z ktorého sa navyše vykľul aj Vanjin biologický otec.

Ursula mala vlastné dôvody.

Prišla o pravé oko, pretože v osudný večer sa nachádzala v jeho blízkosti.

Oni dvaja osamote.

Vo vzduchu sa vznášala atmosféra nadchádzajúceho sexu.

Možno aj niečoho viac, prinajmenšom z jej strany, aj keď by to teraz za nič na svete nepriznala. Bývalá priateľka a zbraň priložená k priezoru. Sebastian ju ani neprišiel navštíviť do nemocnice. O odpustenie ju popýtal len tak na pol úst a žiadal, aby pokračovali tam, kde prestali. Akoby sa nič nestalo.

Ursula sa otočila k Torkelovi, ktorý stál obďaleč.

„Príde aj Sebastian?“

„Áno, povedal, že príde.“

„Vanji to neprekáža?“

„Nie.“

„A nemohli by sme o tom hlasovať?“ spýtala sa a zakývala na Vanju, ktorá zostala stáť pred sklenými dverami a bezradne sa obzerala okolo seba. Zakývala jej späť a vydala sa smerom k nim, ťahajúc za sebou čierny cestovný kufor na kolieskach. Vyzerala prekvapujúco vyrovnaná, pomyslela si Ursula. Možno o niečo bledšia ako zvyčajne. A okrem toho trocha schudla.

„Predstavuje jeho prítomnosť problém?“ spýtal sa Torkel a Ursula si všimla jeho skúmavý pohľad. Zachytila akýsi zvláštny podtón v jeho hlase... Domnievala sa, že sa preniesol ponad skutočnosť, že bola uňho doma, keď ju vtedy postrelili. Myslela si, že je to uzavretá kapitola, rovnako ako jeho narastajúca žiarlivosť. Zjavne sa mýlila. Nepomohlo ani to, že spolu so Sebastianom mu vysvetlili, že išlo o čisto nevinné stretnutie. Príjemná večera, nič viac.

„Sebastianova prítomnosť je vždy problém,“ odvetila Ursula a pokrčila plecami, aby celú situáciu trocha odľahčila.

„Pre teba osobne?“

Bolo nanajvýš jasné, že celá záležitosť ešte nie je uzavretá.

„Nie,“ povzdychla si. „Teda nie viac ako zvyčajne,“ dodala.

Pristúpila k nim Vanja a Ursula prekvapila všetkých naokolo vrátane samej seba, keď Vanju objala. Nikdy nikoho neobjímala. Dokonca ani vlastnú dcéru.

„Ahoj, moja, ako sa máš?“ spýtala sa.

Vanja sa na ňu pozrela a na tvári sa jej zračila nielen úľava, ale aj poďakovanie za nečakanú podporu.

„Mám sa dobre. A budem sa mať ešte lepšie, keď sa pustím do práce.“

Otočila sa k Torkelovi a odviedla pozornosť od svojho súkromného života tým, že zmenila tému.

„Správu som si stihla iba letmo prezrieť za jazdy v taxíku,“ vysvetľovala ospravedlňujúco. „Vieme už niečo viac?“

„Ani nie,“ odpovedal Torkel. „Dve vraždy. Nezvyčajné a identické. Obete s dierou v čele, nájdené v triede, na hlave nasadený papierový kornút a na chrbte... akýsi test pripevnený pomocou pneumatickej zošívačky. Prvú obeť našli v meste Helsingborg pred týždňom, druhú obeť objavili predvčerom v meste Ulricehamn.“

„Vrah sa teda presúva.“

„Všetko tomu nasvedčuje,“ pritakal Torkel. „Bohužiaľ, prvá policajná správa od kolegov z Helsingborgu je dosť neucelená.“

Ursula mlčky pokrútila hlavou. „Budeme musieť začať od nuly na oboch miestach, tak ako zvyčajne,“ vyhlásila otrávene.

„To ešte nevieme naisto. Existujú aj schopní policajti, ktorí nepracujú práve v Riksmorde,“ pripomenul jej Torkel.

„Škoda, že sa mi vyhýbajú,“ kontrovala mu Ursula s úsmevom na perách. „Chápem, že chceš brániť dedinských policajtov, ale aj tak musíš uznať, že správa od helsingborskej polície je mizerná.“ Šibla pohľadom na Vanju, od ktorej očakávala podporu, no zbadala, že pozornosť jej kolegyne upútalo čosi celkom iné. Ursula sa zvrtla na päte a pohľadom spočinula na tom, čo Vanja tak pozorne sledovala. Sebastian prešiel sklenými dverami spôsobom, akoby ho nič na svete netrápilo. Za ním si všimla Billyho, ktorý práve vystúpil z taxíka a ponáhľal sa k dverám.

Opäť sa zišiel celý tím...

Keď Sebastian zazrel Vanju, zastal, všetka bolesť akoby niekam zmizla.

„Idem sa s ním pozhovárať,“ povedala Vanja potichu a pustila rúčku cestovného kufra.

„Mám ísť s tebou?“ spýtal sa Torkel takmer otcovsky.

„Netreba.“

Vykročila smerom k Sebastianovi, ktorý zložil svoju cestovnú tašku a očividne sa rozhodol, že počká tam, kde je. Billy prešiel okolo neho. Kývol mu hlavou na pozdrav a bez zastavenia pokračoval v chôdzi k Ursule a Torkelovi. Sebastian poznal temné tajomstvá skrývajúce sa za tou bezvýraznou fasádou. Vedel, čo Billy skrýva. Práve teraz však oceňoval kolegov nezáujem. Musel sa sústrediť na svoju dcéru.

„Ahoj, Vanja,“ povedal potichu, keď od neho stála len niekoľko metrov. „Nebol som si istý, či tu budeš.“

„Som tu.“

„Povedala si, že sa ozveš...“

Vanja sa zastavila tak blízko pri ňom, že cítil vôňu jej šampónu. Mal pocit, že sa snažila vytvoriť súkromný priestor uprostred letiskového virvaru.

„Dnes som prechádzala okolo ulice Grev Magnigatan,“ povedala takmer nečujne, zjavne preto, aby nikto z okoloidúcich ľudí nepočul, o čom sa zhovárajú. „No ty si nebol doma.“

„Nie, bol som u... známeho.“

Sebastian si znova v duchu vynadal za to, že išiel na Adelsö.

Ak by sa nerozhodol prejsť cez mýtne stanice, stretol by sa s Vanjou.

„Ty predsa nemáš žiadnych známych,“ skonštatovala Vanja tvrdo. „Zabával si sa a niekoho preťahoval,“ pokračovala, čím len potvrdila, ako dobre ho pozná.

Sebastian si uvedomil, že existujú vhodné a nevhodné okamihy na klamstvá. Tento okamih rozhodne patril k nevhodným.

„Prepáč,“ povedal úprimne. „Netušil som, že sa zastavíš. Mala si najprv zavolať.“

„Bolo to impulzívne rozhodnutie,“ vysvetlila Vanja a pokrčila plecami. „Stretla som sa s Torkelom a chcela som ti len oznámiť, že som všetkých členov tímu oboznámila s naším... s naším príbuzenským vzťahom.“

„Že som tvoj otec.“

Vrhla naňho mrazivý pohľad. Preňho to bolo veľmi ľahké, no pre ňu nie. Aké nespravodlivé!

„Rád sa tak sám nazývaš, nemám pravdu?“

„Áno, máš,“ prikývol. „Som na teba pyšný. Ale ak ti to prekáža, prestanem s tým.“

Poobzeral sa po termináli. Obďaleč stál Torkel, Ursula a Billy, zoradení do pomyselnej priamky, a pozerali sa ich smerom. Sebastian mal pocit, že prinajmenšom dvaja z nich, ak nie všetci traja, by najradšej videli, ako sa zvrtne na päte a odíde. Odíde nadobro. Jemu však ani zamak nezáležalo na tom, čo si o ňom myslia. Jediná, na ktorej mu záležalo, stála momentálne pred ním.

„Urobím, ako povieš, len aby som ťa nestratil,“ vyhlásil, pričom spontánne načiahol ruku a dotkol sa tej jej. Na jeho obrovské prekvapenie ruku neodtiahla.

„Nebola si na to pripravená,“ pokračoval s istou dávkou pochopenia v hlase. Tento rozhovor je s najväčšou pravdepodobnosťou jeho jediná možnosť všetko vysvetliť. Najdôležitejší rozhovor jeho života. Preto nemal v úmysle zničiť všetko svojou bezcitnosťou.

„Chápem, že sa na mňa hneváš. A hneváš sa na všetkých. Rozumiem ti...“

Stíchol. Zvažoval, čo povie. Balansoval totiž nad priepasťou, do ktorej ho mohla jeho vlastná dcéra kedykoľvek vrhnúť.

„Odkedy som sa dozvedel pravdu o tom, kto si, bál som sa len jedného. Že tu budeme takto stáť a ty jednoducho pôjdeš svojou cestou. A už si ma nikdy nevpustíš do života. Toto ma na smrť desilo. Vlastne ma to ešte stále desí.“

Zhlboka sa nadýchol a pokračoval, netušiac, či ju svojimi slovami nejako obmäkčil. Výraz na jej tvári bol nečitateľný, preto netušil, čo sa jej v tej chvíli preháňa hlavou. Ruku si však z jeho zovretia nevymanila.

„Je to však tvoj život, voľba je teda na tebe.“

Odmlčal sa. Chcel jej povedať oveľa viac, chcel sa s ňou pozhovárať o dôležitých veciach, no podobná konverzácia sa nehodila na preľudnené rušné letisko. Preto len čakal. Zdalo sa mu, že čaká celú večnosť.

„Môžeš byť mojím kolegom,“ ozvala sa Vanja napokon pokojným a vyrovnaným hlasom. „Ak ide o tú druhú rolu...“ Stíchla. Vyzeralo to tak, že váži každé jedno slovo. Zhlboka sa nadýchla a uprela naňho hlboké modré oči. „Nie si môj otec. Teda nie v pravom zmysle slova, ako keď spoločne slávime Vianoce a Deň otcov.“ Sebastian mlčky prikývol. Situácia sa vyvíjala lepšie, než dúfal.

„Teraz to nedokážem,“ vysvetľovala Vanja ďalej spôsobom, akoby očakávala z jeho strany námietky. „Možno to ani nikdy nedokážem. Môžeme však byť kolegovia. Zvládneš to?“

Sebastian si uľahčene vydýchol. Akceptovala aspoň časť jeho samého a aj malá časť bola lepšia než nič.

„Budem sa snažiť najlepšie, ako viem,“ uistil ju.

„Pokús sa trocha prekonať,“ odvetila Vanja s náznakom úsmevu na perách. „Videla som, ako tvoja najlepšia snaha vyzerá.“

Nato sa zvrtla a pridala sa ku skupinke postávajúcej obďaleč. Hlas v reproduktore práve oznamoval, že cestujúci do Göteborgu sa majú dostaviť k odletovej bráne číslo tridsaťsedem. Sebastian zodvihol svoju cestovnú tašku a nasledoval kolegov.

Ako zvyčajne, aj teraz ignoroval Billy väčšinu rýchlostných predpisov a kamerových radarov na trinásťkilometrovom úseku medzi letiskom Landvetter a mestom Ulricehamn. Ani nie o štyridsaťpäť minút neskôr, odkedy nasadli do auta zaparkovaného pred príletovou halou, sa pred nimi zjavilo jazero Åsunden. Sebastian si hmlisto spomínal, že na zamrznutom jazere sa kedysi odohrala akási významná bitka. Kedy to však bolo, kto sa v tej bitke stretol, kto vyhral a aké následky si porazená strana odniesla, to si už nepamätal.

Nachádzali sa na severnej strane jazera, prešli okolo opusteného kempingu, keď im hlas navigácie oznámil, že najbližšie ich čakajú dve odbočenia vpravo na ulicu Boråsvägen. Podľa Sebastiana sa vzhľadom nelíšila od ktorejkoľvek inej malomestskej ulice, ktorú mal česť navštíviť. Veľmi zelená. Staršie domy sa striedali s menšími obchodíkmi či podnikmi. Na pravej strane sa neskôr zjavili poschodové bytovky, ktorých najvyššie poschodia ponúkali výhľad na jazero a výrazne prevyšovali priemernú cenu nehnuteľností. Zrazu zastavili pred policajnou stanicou. V popoludňajšom slnku sa zdalo, že ide o novostavbu. Prízemie bolo postavené z tehál, kým tehlové základy vrchného poschodia skryla žltá omietka. Zelené markízy a policajný znak po oboch stranách vchodu do budovy. Billy zabočil doľava a zaparkoval pri okrúhlom trávniku, uprostred ktorého stáli tri veľké kamene a svojím usporiadaním pripomínali zmenšeninu Stonehenge.

„Torkel Höglund?“ ozval sa za nimi hlas, keď vystúpili z auta.

Všetci sa ako na povel otočili a zbadali asi štyridsaťpäťročnú ženu kráčajúcu im v ústrety s rukou za hlavou, držala kľúče od auta. Stlačila gombík a neďaleko od nich zapípal a zablikal zelený passat.

„Eva Florénová, polícia Borås z kraja Västra Götaland. Volali sme spolu dnes ráno.“ Torkel uchopil jej vystretú ruku a predstavil členov svojho tímu.

„Práve som sa vrátila z oddelenia súdneho lekárstva v Göteborgu,“ vysvetľovala Eva a voviedla ich do budovy. „Obeť identifikoval otec.“ Prešli spolu cez recepciu, kde za pultom sedeli dvaja uniformovaní policajti a sústredene pozerali do obrazoviek pred sebou. Žiadne návštevy. Prešla svojou čipovou kartou cez štrbinku, dvere zapípali a o pár sekúnd sa nachádzali v útrobách policajnej stanice.

„Kávu?“ spýtala sa ich Eva, keď prechádzali okolo kuchynky, ktorej každá časť – dosky, skrinky a stôl – bola vyrobená zo svetlého dreva. Zaoblený kuchynský ostrovček, stropná skrinka primontovaná nad kombinovanou chladničkou s mrazničkou, výlevka, kávovar, mikrovlnné rúry a pracovné dosky v popredí a o kúsok ďalej masívny stôl, okolo ktorého boli rozostavené čalúnené stoličky tlmenej ružovej farby. Biele závesy s veľkými farebnými bodkami lemovali každé okno. Niekto očividne tvrdo pracoval na tom, aby toto pracovisko dostalo moderný nádych. A uspel.

„Áno, ďakujem,“ odvetil Sebastian, reagujúc na ponuku, zatiaľ čo ostatní zdvorilo odmietli. „Čiernu s jednou kockou cukru, ak je to možné.“

Vanja sa naňho uprene zadívala. Samozrejme, že naozaj mohol mať chuť na kávu, ale ona tušila, že jeho kladná odpoveď a nasledujúci široký úsmev naznačovali pokus zviesť policajnú vyšetrovateľku z Boråsu. Práve vyberala zo skrinky šálku na kávu rukou, na ktorej sa jasne črtal zásnubný prsteň a obrúčka. Ale to pre Sebastiana predsa nepredstavovalo žiadnu prekážku.

„Ďakujem vám veľmi pekne,“ odvetil sladko asi o päť minút, keď mu Eva podávala šálku s horúcim nápojom. Nad jeho ďalším sladkým úsmevom si Vanja len nespokojne povzdychla a jej pozornosti neušlo, ako sa Sebastian rukou náhodou zľahka obtrel o komisárkinu ruku. Ak mala predtým nejaké pochybnosti, v tejto chvíli všetky zmizli. Nič nové pod slnkom, čo iné mohla vlastne od Sebastiana očakávať? Jeho správanie ju však rozčuľovalo viac ako zvyčajne, pretože teraz vedela, kto je. Zmýšľať o ňom len ako o kolegovi sa v danej situácii akosi nedalo. Pohrávala sa s myšlienkou, že sa s ním o tom neskôr porozpráva.

Eva ich zaviedla do policajnej zasadačky. Na jednej strane bola na stene upevnená magnetická tabuľa, miestnosť vypĺňali stoličky rovnakej farby ako kuchynské stoličky a okná lemovali rovnaké bodkované závesy.

„Pridelili sme vám túto miestnosť. Je to vlastne jediná voľná miestnosť. Ak potrebujete niečo iné, radi vás uvidíme na našej policajnej stanici v Boråse.“

V troch po sebe idúcich radoch ktosi rozostavil dva a dva stoly. Vyšetrovateľský tím Riksmordu bol zvyknutý na to, že v pridelenej miestnosti sú stoly zrazené k sebe a nachádzajú sa uprostred miestnosti.

„Úplne nám to postačuje,“ odvetil Torkel. „Je to väčšia miestnosť, než na akú sme za normálnych okolností zvyknutí.“

„Miestnosť využívajú žiaci, preto sú stoly v radoch za sebou,“ vysvetľovala Eva takmer ospravedlňujúcim tónom. „Prirodzene, môžete presunúť nábytok tak, ako potrebujete.“

Posadili sa. Ursula, Vanja a Torkel si sadli do prvého radu. Sebastian s Billym zaujali miesta v rade za nimi. Na stole pred nimi boli rozložené spisy v tmavozelenom obale.

„Stihli ste si prezrieť materiály?“ spytovala sa Eva.

„Niektorí viac, niektorí pomenej. Tak či onak, aj tak by sme radi počuli vaše zhrnutie,“ odvetil Torkel.

Eva nemo prikývla, otvorila zložku identickú so zložkami rozloženými na stole a zdvihla fotografiu mladého svalnatého muža, ktorý sa uvoľnene usmieval priamo do objektívu.

„Miroslav Petrovic, dvadsaťjeden rokov, jeho telo sa našlo včera popoludní v chemickom laboratóriu v škole Hildingskolan,“ informovala Eva.

„Toto musí byť Mirre,“ hlesol Billy, keď zrakom spočinul na starej známej tvári.

„Áno, tak ho nazývali.“

„Až teraz som si to uvedomil,“ riekol Billy a smutne pokrútil hlavou.

„Čo si si uvedomil?“ spýtal sa Torkel zvedavo a zahľadel sa na Billyho.

„Skončil na treťom mieste v reality šou Hotel Paradise,“ ozrejmil Billy, akoby to malo všetko vysvetliť.

Ostatným to však zjavne ako vysvetlenie stačilo.

„Dnes ráno sme sa dopočuli, že minulý týždeň bola spáchaná podobná vražda v meste Helsingborg,“ pokračovala Eva. „Vzápätí sme sa rozhodli kontaktovať vás.“

„Patricia Andrénová,“ skočil jej Torkel do reči.

„Presne tak, to je však zároveň všetko, čo vieme. Telo sa našlo v škole, na hlave mal papierový kornút, uprostred čela dieru a na chrbte pripevnený akýsi test. Presne ako v Petrovicovom prípade. Dúfam, že podrobnejšia správa je na ceste.“

„Výborne,“ skonštatoval Torkel. „Vieme o Petrovicovi viac než len to, že je mŕtvy?“

„Ako ste už spomínali, po účinkovaní v reality šou sa z neho stala akási celebrita. Podľa Miroslavovho otca Gabriela Petrovica sa mal jeho syn v utorok na obed stretnúť s nejakým novinárom, ktorý s ním chcel urobiť rozhovor. Odvtedy ho už nikto nevidel.“

„Pamätal si jeho otec meno toho novinára?“ vložila sa Vanja po prvýkrát do rozhovoru.

„Áno. Volal sa Sven Cato. Vo Švédsku evidujeme šesť osôb s podobným menom. Nikto však nepoužíva toto meno ako oslovenie.“

„Pracuje niekto z nich ako novinár?“ spytovala sa Vanja ďalej, hoci odpoveď na jej otázku bola vopred jasná. Ak by to bolo také jednoduché, neprizvali by predsa Riksmord.

„Nie, prirodzene sme to skontrolovali, ale vychádzame z verzie, že meno je falošné.“

„Vieme, či sa vôbec stretli, a ak áno, kde stretnutie prebehlo?“ spýtala sa Vanja naposledy.

„Ešte nie. Podarilo sa nám udržať jeho identitu v tajnosti pred médiami, to však znamená, že sme nedostali žiadne tipy.“

„Bolo to múdre rozhodnutie?“ spýtal sa Torkel a tón jeho hlasu prezrádzal podráždenie. Petrovica zavraždili pravdepodobne pred vyše štyridsiatimi ôsmimi hodinami. To sú rozhodujúce dva dni. Čím dlhšie čakali, tým sa priamoúmerne znižovala vierohodnosť svedeckých výpovedí z utorka.

„Určite nie, bolo to však otcovo prianie.“

Torkel si sťažka povzdychol a prikývol. V podobných prípadoch to bolo veľmi neľahké rozhodnutie.

„Ak sa to dozajtra neprevalí, musíme túto informáciu poskytnúť médiám sami. Musíme zmapovať jeho posledné hodiny pred smrťou tak dobre, ako sa len dá.“

„Odteraz je to vaše vyšetrovanie,“ prikývla Eva súhlasne. „Túto informáciu zverejníte, kedy len budete chcieť. Moja úloha bude vysvetliť, prečo sme tak neučinili.“

„A čo škola?“ prerušila ich Ursula. „Našli sa tam nejaké stopy?“ Eva pokrútila hlavou, čím zároveň aj odpovedala na otázku.

„Školská trieda nebola miesto činu, tam obeť premiestnili.“

„Čo zvyšné priestory školy?“

„Dvere na prízemí boli vylomené. Nič však nenasvedčuje tomu, že by obeť zavraždili tam.“

Nič, čo miestne policajné oddelenie v Ulricehamne našlo na danom mieste, nenaznačovalo, že obeť zavraždili tam. Ursula sa ju chystala opraviť, spomenula si však na Torkelovu požiadavku, aby sa zdržala verejných prejavov nedôvery k miestnym policajným zložkám.

„Alarm?“ skúsila ešte, hoci odpoveď aj na túto otázku vopred poznala. Ďalšie pokrútenie hlavou ju v tom ubezpečilo. Ursula si povzdychla.

„Aj tak by som sa na to rada osobne pozrela.“

„Samozrejme, odveziem vás tam, keď tu skončíme.“ Sebastian listoval vo fotografiách z miesta činu. Stolička, lano, ktoré udržiavalo obeť vo vzpriamenom sede, telo posadené v kúte, biely kornút z papiera na hlave. Mali do činenia so sériovým vrahom, ktorý si svoje zločiny starostlivo plánuje a prostredníctvom nich chce zvestovať akési posolstvo.

Sebastian zvyčajne počúval úkon odovzdávania a preberania vyšetrovania len na pol ucha, niečo v tomto ohavnom postupe ho však zaujalo. Ďalej listoval v dokumentoch, kým nenašiel to, čo hľadal. Kópiu papiera, ktorú mala obeť pripevnenú na chrbte. Niektoré miesta boli zle čitateľné, pretože rozpíjajúca sa krv rozmazala písmo, no Sebastian rýchlo analyzoval obsah papiera.

„Čo ti spontánne napadá, Sebastian?“ spýtal sa Torkel a pootočil sa jeho smerom.

Sebastian sa vzpriamil na stoličke, zdvihol pohľad od papiera a v tej chvíli si želal, aby mal na nose okuliare, ktoré by si nacvičeným pohybom posunul nahor, alebo by naňho hľadel cez cviker upevnený na špičke nosa. Možno by si mal nejaké okuliare zadovážiť. Dodali by mu skutočný výzor profesora. Slabo sa na Evu usmial, ona však jeho úsmev neopätovala.

„Starší muž. Nejestvuje veľa mužov mladších než päťdesiat rokov, ktorí si pamätajú kút hanby alebo vedia, čo symbolizuje papierová čapica v tvare kornúta.“ Sebastian sa znova zahľadel na fotografie zo spisu. „Domnieva sa, že tento mladý muž by sa mal hanbiť. Podľa všetkého by sa mal hanbiť za svoje podpriemerné všeobecné vedomosti.“

„V tohtoročnej dokrútke k jednej z epizód Hotela Paradise dostali všetci účinkujúci za úlohu vyriešiť školské úlohy. Bola hanba sa na to čo len pozerať,“ doplnil Billy. „Nenašli by ste tam veľa správnych odpovedí.“

„Osoba, ktorá kontaktovala Petrovica, pravdepodobne narážala na túto epizódu a zjavne chcela vyjadriť svoje pohŕdanie.“

„Našli ste jeho mobil?“ skočil jej Billy do reči. Eva len pokrútila hlavou.

„Zaistili sme jeho notebook...“

„Prezrite jeho mejlovú schránku, prelustrujte všetky publikované komentáre, zistite, či nepísal blog. Posvieťte si na jeho účty na Instagrame a Twitteri,“ navrhol Sebastian. „Tento muž určite dal o sebe vedieť.“

„Veď viete, podobné typy sú rovnako nenávidené ako milované.

A že ich je celá kopa!“

Torkel sa znova pootočil a zahľadel sa na Sebastiana. „Čo vlastne hľadáme?“

Sebastian nespúšťal zrak zo spútaného mladíka s papierovým kornútom na hlave. „Elegantne sformulované správy, ktorými dotyčná osoba vyjadruje svoje pohŕdanie. Žiadne vyhrážky či nadávky, ale gramaticky správne napísaný odkaz.“

Zdvihol zrak od spisu a zahľadel sa na kolegov. Priam bytostne mu teraz chýbali okuliare.

„Ešte jedna vec. Ale na to ste asi už prišli aj sami.“ Urobil dramatickú prestávku. Počkal, kým nezíska pozornosť všetkých prítomných, až potom pokračoval. „Zavraždil dve osoby v priebehu týždňa. Preto je nanajvýš pravdepodobné, že v tom bude pokračovať.“

Eskilstuna-Kuriren

Komunikačné oddelenie

P. O. Box 120

631 02 Eskilstuna

Narážame na nich všade.

Vôbec však nie sú užitoční.

Všetci títo účastníci reality šou a rôzni blogeri.

Takmer navlas rovnakí vďaka potetovaným telám (muži & ženy) a perám či prsiam napusteným silikónom (ženy). Spoločnou črtou týchto osôb je intelekt, ktorý sa nachádza na úrovni dvojročného dieťaťa.

Každý deň vysielajú televízne stanice do sveta správu, že povrchnosť, nevedomosť alebo číry primitivizmus sú schopnosti, ktoré modernému človeku tejto doby zaručia úspech.

Venujeme pozornosť inteligentným ľuďom, ktorí skutočne niečo dokážu? Prezentujeme ich verejnosti? Nie. Či už sú to inteligentní mladí ľudia, či staršia generácia disponujúca obrovským objemom vedomostí, cynicky ich odsúvame nabok.

Netvoria „populárne programy“.

Neprinášajú potrebný počet „kliknutí myšou“. Neprinášajú „klebety“.

Títo ľudia nič nevedia a dokonca sú na to aj hrdí. Súčasne ich dávame za príklad a robíme z nich idoly a vzory.

Slovami talentovaného Kristiana Luuka z televízneho programu, ktorý, vďakabohu, ešte stále predstavuje únik z reality oslavujúcej bezbrehú nevedomosť: „Kam to vlastne spejeme?“

Cato starší

Hotelu nič nechýbalo.

Aj jeho izba bola bezchybná.

Napriek tomu mal Billy sto chutí utiecť.

Posadil sa a chystal sa prelustrovať Petrovicov notebook. Model Acer Aspire so sedemnásťpalcovou uhlopriečkou, štvorgigovou pamäťou RAM a s úložiskom s veľkosťou päťsto gigabajtov. Chcel si vytvoriť celkový obraz. Chcel získať predstavu o tom, aké náročné to bude, ak sa do práce pustí na sto percent. Vedel, že Mirre mal konto na Instagrame a Twitteri. Netušil však, či mal vytvorený účet aj na Facebooku, či mal vlastný blog alebo účet na Flickri. A ak nie, bola to dôležitá stopa?

Akosi sa však nedokázal na nič sústrediť. Zbožňoval svoju prácu. Bol dobrý v tom, čo robil. Tím od neho očakával, že urobí, čo má, a oni jeho snahu aj náležite ocenia. Ešte sa poriadne nepustil do prehľadávania, keď sa mu myšlienky rozutekali kade-tade.

Myslel na Jennifer. Hneval sa sám na seba, pretože myslel na Jennifer, hoci by mal myslieť na svoju manželku. Potom zablúdil v myšlienkach k My. Na ich prvý mesiac ako manželov, na svadobnú cestu – desať fantastických dní v Turecku, a potom na ich svadbu.

Svadobná noc.

Ráno po nej.

Vtedy sa všetko pokašľalo.

Zaklapol notebook a zhlboka si vzdychol. Podišiel k oknu a zahľadel sa na jazero. Čo bude robiť? Keď sa prihlasovali v hoteli, recepčná im oznámila, že hotel disponuje vlastným fitnescentrom. Pôjde si zacvičiť? Nie, na to sa necítil. Ak by predsa len šiel, oveľa väčšmi ho lákala predstava behu vonku. Mal by niekomu zavolať? Znova sa mu v mysli zjavila Jennifer. Nevedel prečo. Raz sa pobozkali, stalo sa to ešte niekoľko mesiacov pred svadbou. To však bolo všetko. Hoci obaja chceli aj niečo viac, Billy to zničil už v zárodku. Mal sa predsa ženiť, vlastne sa oženil s My. Miloval My, preto ak cítil nutkanie pozhovárať sa s niekým, malo by to byť s ňou. S Jennifer však bolo všetko jednoduchšie.

Boli si viac podobní. Mali toho veľa spoločného. Chápala ho úplne iným spôsobom.

Nevedela však nič o svadobnej noci ani o ráne po nej. Nikto to nepochopí.

Vlastne ani on sám to nechápal.

Nič sa však nezmení k lepšiemu, ak bude len tak postávať vo vykúrenej hotelovej izbe a o všetkom premýšľať. Natiahol si bundu, obul si topánky a vyšiel z izby.

O pár minút zišiel po schodoch do vstupnej haly. Obzrel sa okolo seba a všimol si, že v jednom z hnedých kresiel rozostavených oproti recepčnému pultu sedí Sebastian a číta. Billy dúfal, že sa mu podarí nepozorovane prešmyknúť von, vtom však Sebastian zdvihol zrak od novín a ich pohľady sa stretli. Billy potichu zanadával. Prečo sedí Sebastian vo foyeri? Prečo nie je vo svojej izbe alebo sa nepotuluje po uličkách Ulricehamnu v nádeji, že natrafí na niekoho, s kým sa bude môcť vyspať? Veď presne to robieval. Alebo ho Sebastian sleduje?

„Kam sa chystáš?“ zakričal naňho Sebastian cez celú miestnosť, vstal z kresla a pohol sa k nemu, obliekajúc si bundu.

„Von.“

„V tom prípade sa k tebe pripojím.“

Bolo to konštatovanie, nie otázka. Očividne sa Billy nesmel k tomu vyjadriť.

„Nepotrebujem opatrovateľku.“

„Ber ma viac ako... priateľa zvierat.“

Billy nemal chuť odpovedať, preto len otvoril dvere a ocitol sa na kruhovitej vydláždenej príjazdovej ceste do hotela. Vonku bolo ešte relatívne teplo, no Billy si aj tak pozapínal tenkú vetrovku a bez slova vykročil vpred. Zabočil doprava, prešiel po zelenom trávniku a potom znova zabočil vpravo.

Sebastian ho nasledoval, dobehol ho pri hlavnej ceste, ktorú spolu prekročili, a pokračovali smerom dole k jazeru. Billy sa nečakane rozhodol zmeniť smer, prudko zabočil doľava a pocítil, ako sa mu vietor oprel do chrbta. Sebastian urobil to isté a mlčky kráčal vedľa neho.

Všetky udalosti uplynulého mesiaca sa stali kvôli Billymu.

On bol na vine. Bol to on, kto vypátral pravdu o vzťahu medzi Sebastianom a Vanjou. Usilovná detektívna práca a test DNA potvrdili to, čo v kútiku duše už dlhšie tušil.

Vyhrážal sa Sebastianovi tým, že Vanji všetko povie, ak nezabudne na to, čo videl.

Ako Billy hrdúsi mačku vo svoju svadobnú noc. A ako sa v tom vyžíva.

Sexuálne.

Aj keby Sebastian na to najradšej zabudol, nemohol. Okamžite povedal Vanji pravdu o tom, že je jej biologický otec, Billy tak stratil výhodu a nemal ho čím vydierať. Odvtedy veľa premýšľal. Rozhodoval sa, či to má povedať Torkelovi alebo nie.

O Edwardovi Hindem.

O Charlesovi Cederkvistovi.

O dvoch mužoch, ktorých bol Billy nútený zabiť pri výkone služby. Sebastianovi prišlo čudné, že Billy navonok nijako nereagoval na streľbu so smrteľným koncom, no ani v najdivokejších snoch by si nepredstavil, že Billy si podvedome spojí zabíjanie s pôžitkom a vydá sa tak na veľmi nebezpečnú cestu.

Prirodzená zábrana, vďaka ktorej si človek uvedomuje, že nie všetky túžby možno v skutočnosti aj uspokojiť, zanikla. Billy potreboval túto zábranu znova vybudovať, pretože fantázie sú a navždy aj budú súčasťou ľudského života. Dôležité je však uvedomiť si, že sú to len túžby a Billy nesmie konať čisto na základe nutkavej potreby uspokojiť ich.

Sebastian naliehal na Billyho, aby sa vzniknutým problémom zaoberal. Aby vyhľadal pomoc. No doteraz v tejto záležitosti nepodnikol žiadne kroky.

Kráčali po promenáde popri jazere, keď sa Sebastian rozhodol prelomiť mlčanie.

„Prečo si chcel ísť von?“

„Doriti, mám predsa nárok vyjsť z hotelovej izby, nie?“

„Si nepokojný?“

Billy na jeho otázku neodpovedal, preto si Sebastian vysvetlil mlčanie ako kladnú odpoveď.

„Ako je to vlastne s My?“

Billy naďalej mlčal. Vlastne by nemal mlčať. Samozrejme, že situácia s My bola zložitá. Tajomstvá ho ťažili a jeho tajomstvo patrilo k tým najvážnejším.

Billy sa nachádzal uprostred procesu, keď prehodnocoval všetko, čo o sebe vedel, a uprostred toho všetkého sa mal pokúšať o udržanie svojej lásky a vzťahu.

„Už si sa o tom s niekým porozprával?“ spytoval sa Sebastian a cítil, že mu dochádza dych. Billy kráčal veľmi rýchlo a on jednoducho nemal potrebnú kondíciu na rýchlu chôdzu. Všimol si, že kúsok pred nimi sa nachádza ďalší kemping. Koľko podobných zariadení sa zmestí do tejto diery?

„Ak sa so mnou odmietneš rozprávať, pozhováram sa s Torkelom. To dobre vieš.“

Zdalo sa mu, že Billy trocha spomalil.

„Prečo to teda neurobíš?“

Otázka mala zmysel aj opodstatnenie. Sebastian o tom uvažoval. Prečo vlastne mlčal? Neprechovával k Billymu nijaké hlbšie city, no vedel, že Vanja ho má veľmi rada. Netušil, ako by zareagovala na skutočnosť, že práve on prišiel s novinkou, ktorá by mala za následok rozpad vyšetrovacieho tímu. Nemohol si dovoliť, aby všetka vina padla na jeho hlavu a aby ho Vanja vnímala ako posla zlých správ. Navyše, mal v rukách slušnú výhodu a niečomu takému jednoducho nedokázal odolať. Vďaka tomu, že vedel, čo Billy vykonal, mal vhodnú pozíciu na vyjednávanie, ak by niekedy v budúcnosti potreboval od niekoho službu či ak by jednoducho potreboval niekoho na svojej strane. Billy to určite tušil, no Sebastian nemal v úmysle jeho domnienky potvrdiť.

„Takže, ako je to vlastne s My?“ zopakoval Sebastian otázku. Na okamih si myslel, že sa odpovede nedočká ani teraz, no vzápätí počul, ako sa Billy zhlboka nadýchol a vydýchol, ponášalo sa to skôr na unavené povzdychnutie, a potom odvetil: „Býva teraz u svojich rodičov a ja som rád, že ju nevidím každý deň.“

Sebastian mlčky prikývol.

„Zdráham sa jej zavolať,“ pokračoval Billy. „Som čerstvo ženatý, no nechcem sa s vlastnou ženou rozprávať ani len cez telefón. Je to dostatočná odpoveď na tvoju otázku o tom, ako to teraz s My je?“

„Áno, dokonale.“

„Dobre.“

Pokračovali v chôdzi.

Ursula sa vrátila dohotela krátko popol deviatej večer. Bolo nadslnko jasnejšie, že Miroslava Petrovica nezavraždilivškolskej triede. Jeho bezvládne telo tam nejakým spôsobom preniesli povražde. Odpovede naotázku, ako akedy sa to páchateľovi podarilo, by im mohli poskytnúť bezpečnostné kamery, ak sa vôbec nejaké vokolí nachádzajú. Táto časť pátrania je Billyho doménou.

Niekedy sa polícia upínala najednu jedinú stopu apokúšala sa nájsť dôkazy, ktoré by potvrdili jej teóriu, namiesto toho, aby sa dala viesť dôkazmi, ktoré by ako objektívny základ prípadu sformovali teóriu. Vtakom prípade bolo veľmi dôležité mať potrebné vedomosti. Technické dôkazy boli preňu nespochybniteľné. Všetko ostatné naprípade bolo možné interpretovať viacerými spôsobmi, dalo sa prekrútiť amohlo ich aj zavádzať, ale technické dôkazy boli skutočné anesfalšovateľné.

Možno preto ich mala radšej než živých ľudí.

Zhlboka sa nadýchla.

Mali spolu dohodu. Vždy naslužobnej ceste. Nikdy doma.

Žiadne plány dobudúcnosti.

Presne takto jej to vyhovovalo. Cezdeň sa sústredila navyšetrovanie avnoci sa oddávala nezáväznému vzťahu. Nič viac vživote nepotrebovala.

Vovzťah.

Zvedie ho.