Stephen King

THE DRAWING OF THE THREE

THE DARK TOWER II

Copyright © 1987, 2003 by Stephen King

Translation © 2017 by Michal Jedinák

Jacket design © 2017 by Emil Křižka

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5691-0               

Venujem DONOVI GRANTOVI,

ktorý dal týmto románom šancu –

jednému za druhým.

19

OBNOVA

Zhrnutie

Osudová trojka je druhý diel dlhého príbehu s názvom Temná veža, ktorý sa sčasti inšpiroval naratívnou básňou Roberta Browninga Childe Roland to the Dark Tower Came (Junák Roland k Temnej veži prišiel) a do istej miery je od nej i závislý. Tá pre zmenu vďačí za svoj vznik Kráľovi Learovi.

V prvom diele s názvom Pištoľník sa dozvedáme, ako Roland, posledný pištoľník na svete, ktorý „postúpil“, napokon dobehne muža v čiernom… čarodejníka, ktorého veľmi dlho prenasledoval – ako dlho, to zatiaľ presne nevieme. Z muža v čiernom sa vykľuje chlapík menom Walter, ten istý, čo sa v čase pred postúpením sveta falošne vydával za priateľa Rolandovho otca.

Rolandovým cieľom však nie je napoly ľudský tvor, ale Temná veža; muž v čiernom – presnejšie to, čo vie – je iba prvou zastávkou na jeho ceste k tajomnému miestu.

Kto je vlastne Roland? Aký bol jeho svet pred tým, ako „postúpil“? Čo je Veža a prečo ju hľadá? Na tieto otázky poznáme iba čiastočné odpovede. Roland je pištoľník, teda čosi ako rytier, jeden z tých, čo mali za úlohu udržať svet v stave, ako si ho Roland pamätá, čiže „naplnený láskou a svetlom“, a zamedziť jeho postúpeniu.

Vieme, že Roland po zistení, že jeho matka sa stala milenkou Martena, oveľa mocnejšieho čarodejníka ako Walter (ktorý je bez vedomia Rolandovho otca Martenovým spojencom), musel predčasne podstúpiť skúšku dospelosti; vieme, že Marten Rolandovo zistenie plánoval, lebo predpokladal, že chlapec v skúške zlyhá a „pošlú ho na západ“; a vieme aj to, že Roland na skúške triumfoval.

Čo ešte vieme? Že pištoľníkov svet nie je úplne nepodobný nášmu. Prežili v ňom artefakty ako čerpacie stanice a niektoré piesne (napríklad Hey Jude alebo paškvil, čo sa začína slovami „Fazuľa, fazuľa, na tóny nie je skúpa…“), ale aj zvyky a rituály nezvyčajne podobné tým z našej vlastnej romantizovanej verzie amerického západu.

A existuje pupok, ktorý nejako spája náš svet so svetom pištoľníka. Na zastávke pri dávno opustenej ceste pre dostavníky v rozľahlej a neúrodnej púšti Roland stretáva chlapca menom Jake, ktorý v našom svete zomrel. Keď išiel do školy s taškou na knihy v jednej a desiatovou škatuľou v druhej ruke, na rohu ulice ho sotil na cestu všadeprítomný (a nehanebný) muž v čiernom. Posledné, čo si chlapec zo svojho – z nášho – sveta pamätá, je to, ako ho rozdrvili kolesá cadillacu… a svoju smrť.

Ešte pred dostihnutím muža v čiernom Jake opäť zomiera, tentoraz preto, lebo pištoľník, ktorý stojí pred druhou najbolestivejšou dilemou v živote, sa symbolického syna rozhodne obetovať. Keďže má na výber medzi

Vežou a dieťaťom, a pravdepodobne aj medzi zatratením a spásou, Roland si zvolí Vežu.

„Choďte teda,“ povie mu Jake pred pádom do priepasti. „Existujú aj iné svety ako tieto.“

K záverečnej konfrontácii medzi Rolandom a Walterom dôjde na prašnej golgote z rozpadajúcich sa kostí. Tmavý muž vyloží Rolandovi budúcnosť pomocou balíčka tarotových kariet. Karty mu ukážu väzňa, dámu z tieňov a temnejšiu bytosť, ktorá sa volá jednoducho smrť („ale nie pre teba, pištoľník,“ povie mu muž v čiernom), no aj proroctvá, ktoré budú predmetom tohto dielu… a Rolandovou druhou zastávkou na dlhej a zložitej ceste k Temnej veži.

Na konci Pištoľníka Roland sedí na pláži Západného mora a pozoruje zapadajúce slnko. Muž v čiernom je mŕtvy a pištoľníkova budúcnosť neistá. Osudová trojka sa začína na tej istej pláži o necelých sedem hodín.

Prológ
Námorník

Pištoľník sa prebudil zo zmätočného sna, ktorý sa skladal z jediného obrazu: námorníka z balíčka tarotových kariet, z ktorého muž v čiernom vykladal (alebo to aspoň tvrdil) pištoľníkovu žalostnú budúcnosť.

Topí sa, pištoľník, hovoril mu muž v čiernom, a nikto mu nehodí záchranné lano. To je chlapec. Jake.

Toto však nebola nočná mora, ale dobrý sen. Dobrý preto, lebo sa topil on, čo znamenalo, že vôbec nie je Roland, ale Jake. Prinieslo mu to veľkú úľavu, lebo utopiť sa ako Jake by bolo oveľa lepšie ako žiť vo vlastnej koži, v koži muža, čo pre pochmúrny sen zradil dieťa, ktoré mu dôverovalo.

Dobre, nech zomriem, pomyslel si, keď počúval burácanie mora. Len nech sa utopím. Ibaže toto nebol zvuk otvorenej hĺbky, ale drapľavý zvuk vody s hrdlom plným skál. Alebo je predsa námorník? Ak áno, prečo je zem tak blízko? A prečo vlastne nie je na nej? Zdalo sa mu, že cíti…

Mrazivá voda mu zaplavila čižmy a stúpala vyššie po nohách až k rozkroku. Prudko otvoril oči. Zo sna ho nevytrhli mrznúce guľky, ktoré sa mu odrazu scvrkli na veľkosť vlašských orechov, ba ani des napravo od neho, ale pomyslenie na pištole… no ešte väčšmi na náboje. Vlhké pištole sa dajú rýchlo rozobrať, dosucha vyutierať, naolejovať, opäť vyutierať a naolejovať a potom znova poskladať. Lenže mokré náboje sa podobne ako vlhké zápalky už nikdy nemusia dať použiť.

Plazivý des musela vyvrhnúť na breh predchádzajúca vlna. Namáhavo vliekol po piesku vlhké lesklé telo. Des bol asi meter dvadsať dlhý a zhruba štyri metre napravo od neho. Rolanda si obzeral bezútešnými očami na stopkách. Otvoril dlhý pílkovitý zobák a začal vydávať zvuk, bizarne podobný ľudskej reči: plačlivé, ba priam zúfalé otázky v neznámej reči. Did-a-čik? Dum-a-čum? Dad-ačam? Ded-a-ček?

Pištoľník už videl homáre. Toto nebol jeden z nich, hoci homár bol jediný tvor, na ktorého sa hrôza pred ním čo i len vzdialene ponášala. Očividne sa ho to nebálo. Pištoľník nevedel, či je to nebezpečné, alebo nie. Netrápil ho vlastný duševný zmätok – dočasná neschopnosť rozpamätať sa, kde je alebo ako sa sem dostal, či muža v čiernom naozaj chytil, alebo to bol iba sen. Vedel iba toľko, že musí vyliezť z vody, skôr ako mu zatopí náboje.

Škrípavé burácanie vody naberalo na intenzite. Presunul pohľad z tvora (ten zastal a zdvihol klepetá, ktorými sa ťahal dopredu, absurdným spôsobom tak pripomínal boxera v postoji pred otvorením zápasu – Cort ich naučil, že sa to nazýva postoj úcty) na blížiacu sa príbojovú vlnu s napeneným hrebeňom.

Počuje vlnu, pomyslel si pištoľník. Nech je to čokoľvek, má to uši. Pokúsil sa vstať, ale znecitlivené nohy sa pod ním podlomili.

Ešte stále snívam. Lenže aj jeho zmätenej mysli to znelo až priveľmi lákavo, aby tomu uveril. Opäť sa pokúsil zdvihnúť, takmer sa mu to podarilo, ale znova spadol. Vlna sa lámala. Nemal dosť času. Musel sa pohybovať rovnako ako tvor napravo: obe ruky zaboril do piesku a vliekol zadok po okruhliakoch, preč od príboja.

Nedostal sa dosť ďaleko, aby sa vlne úplne vyhol, ale na jeho zámer to stačilo. Voda mu zhltla iba čižmy. Načiahla sa takmer ku kolenám, no vzápätí ustúpila. Možno ani prvá sa nedostala až tam, kam si myslel. Možno…

Na oblohe svietil polmesiac. Zakrýval ho jemný závoj hmly, ale prenikalo cezeň dosť svetla, aby Roland videl, že puzdrá sú príliš tmavé. Prinajmenšom pištole navlhli. Nedalo sa povedať, aké je to zlé, ani to, či škodu utrpeli aj náboje v bubienkoch alebo zasunuté v prekrížených opaskoch. No ešte kým ich skontroluje, musí sa vzdialiť od vody. Musí…

Dod-a-čok? ozvalo sa oveľa bližšie. V obave z vlhkosti zabudol na tvora, ktorého vyplavilo more. Poobzeral sa a uvidel, že je od neho iba necelého pol druha metra. Klepetá zabáral do pláže posiatej kamienkami a mušľami, zvyšok ťahal za sebou. Tvor zdvihol robustné vrúbkované telo, na okamih pripomínalo škorpióna, ibaže Roland nevidel na konci nijaký jedovatý tŕň.

Ďalšie škrípavé zadunenie, tentoraz oveľa hlasnejšie. Tvor v momente zastal a opäť vztýčil klepetá vo vlastnej svojráznej verzii postoja úcty.

Táto vlna bola väčšia. Roland sa znova začal plaziť po naklonenom brehu, ale keď natiahol ruky, tvor s klepetami sa pohol rýchlosťou, aká sa z jeho predchádzajúcich pohybov nedala ani len hádať.

Pištoľníkovi v pravej ruke vzplanula ostrá bolesť, ale teraz nad tým nemal čas rozmýšľať. Odtláčal sa opätkami premočených čižiem, zabáral ruky a napokon sa mu pred vlnou podarilo uniknúť.

Did-a-čik? opýtala sa ohavnosť plačlivým hlasom, akoby hovorila: Nepomôžeš mi? Nevidíš moju bezmocnosť? Roland zbadal, ako kýptiky jeho prvého a druhého prsta na pravej ruke miznú v pílovitom zobáku tvora. Opäť sa naňho vrhol, no Roland zdvihol pravú ruku práve včas, aby si zachránil zostávajúce dva prsty.

Dum-a-čum? Dam-a-čam?

Pištoľník sa tackavo postavil. Tvor mu rozpáral zmáčané džínsy, roztrhol starú kožu na čižme, mäkkú, ale pevnú ako železo, a vytrhol Rolandovi kus mäsa z dolnej časti lýtka.

Pravou rukou tasil zbraň, ale až keď revolver s buchnutím dopadol do piesku, pochopil, že prišiel o dva prsty, ktoré potrebuje na vykonanie tohto prastarého vražedného rituálu.

Ohavnosť nenásytne chňapla po pištoli.

„Nie, potvora!“ zavrčal Roland a kopol do nej. Bolo to ako kopnúť do skaly… ktorá hryzie. Odštipla špičku Rolandovej pravej čižmy, odsekla mu väčšinu palca a čižmu mu strhla z nohy.

Pištoľník sa zohol, zdvihol revolver, pustil ho, zaklial a naveľa sa mu to konečne podarilo. Čo bolo voľakedy také jednoduché, že sa nad tým ani nemusel zamýšľať, odrazu sa stalo kúskom podobným žonglovaniu.

Tvor sa krčil nad pištoľníkovou čižmou, driapal ju a zároveň kládol svoje skomolené otázky. K pláži sa valila vlna, pena na hrebeni vyzerala v mihotavom svetle polmesiaca bledá a mŕtva. Homárnosť prestala pracovať na čižme a zdvihla klepetá do boxerského postoja.

Roland tasil ľavou rukou a trikrát stlačil spúšť. Cvak, cvak, cvak.

Teraz aspoň vedel, ako dopadli náboje v bubienkoch. Ľavú pištoľ zasunul do puzdra. Aby mohol zasunúť aj pravú, ľavou rukou musel obrátiť hlaveň nadol a pustiť pištoľ do puzdra. Rukoväte z ošúchaného hrabového dreva boli klzké od krvi. Krv zafŕkala aj puzdro a staré džínsy, ku ktorým si ho priviazal remienkom. Vytekala mu z pahýľov, kde mával prsty.

Znetvorené pravé chodidlo mal ešte vždy necitlivé, zatiaľ nebolelo, ale v pravej ruke mu blčali plamene. Duchovia nadaných a dlho cvičených prstov, ktoré sa už rozkladali v tráviacich šťavách v črevách ohavnosti, kričali, že sú stále s ním a horia.

Čakajú ma vážne ťažkosti, pomyslel si vzdialene.

Vlna ustúpila. Ohavnosť sklonila klepetá, vystrihla do pištoľníkovej čižmy novú dieru, ale potom sa rozhodla, že jej majiteľ bol oveľa chutnejší ako tento kus kože, ktorý zo seba zvliekol.

Dud-a-čum? opýtal sa tvor a desivou rýchlosťou sa k nemu rozbehol. Pištoľník ustupoval na nohách, ktoré si sotva cítil. Pochopil, že tvor musí byť do istej miery inteligentný. Spočiatku sa k nemu priblížil opatrne, možno ho zbadal z veľkej diaľky, lebo si nebol istý, kto je a čoho je schopný. Keby pištoľníka nebola zobudila prílivová vlna, ohavnosť by mu bola v hlbokom spánku roztrhala tvár. No teraz sa rozhodla, že je nielen chutný, ale aj zraniteľný – ľahká korisť.

Tvor bol už takmer pri ňom. Meter dvadsať dlhý a tridsať centimetrov vysoký mohol vážiť aj tridsať kilogramov a očividne ho zaujímalo iba naplnenie vlastných mäsožravých chúťok, podobne ako Dávida, jastraba, ktorého mal ako chlapec, ibaže bez jeho neurčitých pozostatkov oddanosti.

Opätkom ľavej čižmy zakopol o skalu vytŕčajúcu z piesku a knísal sa na pokraji pádu.

Dod-a-čok? opýtal sa tvor – znelo to pozorne –, zaškúlil na pištoľníka mávajúcimi očami na stopkách a vystrel klepetá… ale vtom sa prihnala vlna a klepetá sa opäť vztýčili do postoja úcty. Ibaže tentoraz nepatrne zaváhali a pištoľníkovi svitlo, že reagujú na zvuk vlny a ten teraz – aspoň pre ohavnosť – mierne slabol.

Prekročil skalu a zohol sa práve v tej chvíli, keď vlna so škrípavým dunením narazila na štrkovitú pláž. Hlavu mal iba niekoľko centimetrov od hmyzej tváre tvora. Poľahky by pištoľníkovi vypichol oči, lenže chvejúce sa klepetá po oboch stranách zobáka podobného papagájovmu, čo sa tak veľmi ponášali na zovreté päste, zostávali zdvihnuté.

Pištoľník sa načiahol po kameň, ktorý ho takmer zvalil. Bol veľký, napoly zahrabaný v piesku a mužova znetvorená pravica bolestne zavyla, keď sa do otvorených krvácajúcich rán zaryli ostré okraje okruhliaka, ale napriek tomu skalu vytrhol zo zeme a s vycerenými zubami ju zdvihol nad hlavu.

Dad-a… ozvala sa ohavnosť, spúšťala klepetá a rozťahovala ich, zatiaľ čo vlna sa rozbila na brehu a jej zvuk slabol, a pištoľník do tvora z celej sily udrel kameňom.

Článkovaný chrbát sa so zaprašťaním zlomil. Homárnosť sa pod skalou divo zmietala, zdvihla zadnú časť tela, udrela ňou o zem, opäť zdvihla a udrela. Jej otázky sa premenili na bzukotavé výkriky bolesti. Klepetá sa otvorili a zovreli vzduch. V rozďavenom zobáku škrípali hrste piesku a kamienkov.

Ale keď dorazila ďalšia vlna, tvor sa predsa len znova pokúsil zdvihnúť klepetá, a keď to urobil, pištoľník mu zostávajúcou čižmou dupol na hlavu. Znelo to, akoby sa naraz zlomilo množstvo malých suchých vetvičiek. Spod Rolandovej päty na dve strany vyšpľachla hustá tekutina. Vyzerala ako čierna. Ohavnosť sa prehla a nepríčetne sa zvíjala. Pištoľník dupol silnejšie.

Prišla vlna.

Ohavnosť zdvihla klepetá o dva centimetre… o päť centimetrov… potom sa zachveli, spadli a trhano sa otvárali a zatvárali.

Pištoľník zdvihol nohu. Pílovitý zobák, ktorý ho pripravil o dva prsty a palec na nohe, sa pomaly otvoril a zavrel. Jedno tykadlo ležalo zlomené na piesku. Druhým nezmyselne šklbalo.

Pištoľník opäť dupol. A ešte raz.

S namáhavým zafučaním odkopol skalu, sprava obchádzal telo ohavnosti a systematicky naň dupal čižmou na ľavej nohe, drvil pancier a vytláčal bledé vnútornosti na tmavosivý piesok. Tvor bol mŕtvy, ale pištoľník sa s ním aj tak chcel porátať. Nikdy v tom zvláštnom dlhom živote ho tak hlboko neranili, a navyše sa to stalo tak nečakane.

Neprestával, až kým v odpornej kaši mŕtveho tvora neuvidel špičku vlastného prsta a pod nechtom biely prach z golgoty, kde viedli s mužom v čiernom dlhú dišputu. Vtedy obrátil hlavu a vracal.

Ako opilec kráčal späť k vode, ranenú ruku si pritláčal ku košeli a z času na čas sa obzeral, aby sa uistil, že ohavnosť už nie je nažive ako nejaká vytrvalá osa, ktorú niekoľkokrát švacnete, a predsa sa hýbe, omráčená, ale živá. Chcel sa ubezpečiť, že ho neprenasleduje a zúfalým mŕtvolným hlasom mu nekladie svoje nezrozumiteľné otázky.

Na polceste po štrkovitej pláži zastal, hojdal sa, pozeral na miesto, kde ležal, a rozpamätával sa. Očividne zaspal tesne pod hranicou prílivu. Schmatol vak a roztrhnutú čižmu.

V holom mesačnom svetle videl iné tvory rovnakého druhu a v prestávkach medzi vlnami počul ich spytujúce sa hlasy.

Pištoľník krok za krokom ustupoval až k trávnatému okraju pláže. Tam si sadol a urobil jediné, čo vedel: kýpte prstov a palca na nohe posypal zvyškom tabaku, aby zastavil krvácanie. Tabak sypal husto, hoci rany nanovo štípali (palec na nohe sa pridal k zboru), a potom iba sedel, napriek chladu sa potil, premýšľal nad infekciou, nad tým, ako bude chodiť po svete bez dvoch prstov na pravej ruke (čo sa týka zbraní, obe ruky sú si rovné, ale pri iných činnostiach dominuje pravá), či bolo uhryznutie tvora jedovaté a otrava sa mu teraz šíri po tele, a či vôbec niekedy uvidí ráno.

VÄZEŇ

PRVÁ KAPITOLA
Dvere

1

Tri. To je číslo tvojho osudu.

Tri?

Áno, trojka je tajomná. Trojka leží v srdci mantry.

Ktorí traja to sú?

Prvý je tmavovlasý. Potáca sa na hranici lúpeže a vraždy. Napadol ho démon. Meno toho démona je HEROÍN.

Čo je to za démona? Nepoznám ho ani len z detských príbehov.

Pokúšal sa prehovoriť, ale hlas Pobehlice z hviezd i hlas Veternej kurvy – oba ho zradili. Videl kartu, ako sa odnikiaľ nikam trepoce a donekonečna prevracia v lenivej tme. Ponad plece mladého muža s tmavými vlasmi sa z nej vyškieral pavián, znepokojivo ľudské prsty si tak hlboko zaboril do mladíkovho krku, že sa strácali v mäse. Pri pohľade zbližša pištoľník videl, že pavián drží v jednej z tých zvieravých, škrtiacich rúk bič. Tvár osedlaného muža sa skrúcala v nemej hrôze.

Väzeň, kamarátsky zašepkal muž v čiernom (kedysi to bol muž, ktorému pištoľník dôveroval, muž menom Walter). Nie je trošku znepokojujúci? Trošku znepokojujúci… trošku znepokojujúci… trošku…

2

Pištoľník sa strhol zo spánku a zahnal sa znetvorenou rukou, lebo si bol istý, že vzápätí sa naňho vrhne jedna z opancierovaných potvor zo Západného mora, a vypytujúc sa ho čosi v neznámom jazyku mu bude z lebky strhávať tvár.

Namiesto toho od neho s vydeseným zaškrekotaním uskočil morský vták, ktorého prilákal odlesk ranného slnka na gombíkoch mužovej košele.

Roland sa posadil.

Ruka mu strašne, neoblomne pulzovala. Takisto pravé chodidlo. Oba prsty aj palec naďalej trvali na tom, že sú stále na svojich miestach. Spodná časť košele chýbala a čo mu z nej zostalo, pripomínalo otrhanú vestu. Jedným kusom látky si obviazal ruku, druhým nohu.

Choďte preč, prikázal chýbajúcim častiam tela. Teraz ste duchovia. Choďte preč.

Trochu to pomohlo. Nie veľmi, ale trochu áno. Boli to duchovia, iste, ale duchovia plní života.

Pištoľník zjedol sušené mäso. Jeho ústa oň veľmi nestáli a žalúdok ešte menej, ale aj tak ich k tomu prinútil. Keď bolo v ňom, cítil sa o čosi silnejší. Mäsa však nezostalo veľa, takmer všetko sa mu minulo.

Ale musel sa pohnúť.

Neisto vstal a poobzeral sa. Na oblohe plachtili vtáky alebo sa z nej strmhlav spúšťali, ale zdalo sa, že svet patrí iba jemu a im. Ohavnosti sa stratili. Možno to boli nočné živočíchy alebo prichádzali iba počas prílivu. V tej chvíli v tom nevidel rozdiel.

More zaberalo obrovskú plochu, s horizontom sa stretávalo v hmlistom modrom bode, ktorý sa nedal očami rozoznať. Pištoľník vo svojom rozjímaní na chvíľu zabudol na ukrutnú bolesť. Toľko vody ešte nikdy nevidel. O mori, pravdaže, počul v rozprávkach a učitelia – aspoň niektorí – ho uisťovali, že naozaj existuje, no vidieť to na vlastné oči, toľkú rozlohu, také úžasné množstvo vody po rokoch na vyprahnutej zemi bolo ťažké prijať… ba aj vidieť.

Dlho naň uchvátene hľadel, nútil sa naň pozerať, a v omámení dočasne zabudol na bolesť.

Lenže bolo ráno a čakali ho povinnosti.

Ohmatal si zadné vrecko. Opatrne doň vsunul najskôr dlaň, nechcel, aby sa pahýle prstov dotkli čeľuste, ak tam ešte je, a neprestajné vzlyky ruky sa zmenili na vreskot.

Kosť tam bola. Dobre.

Ďalej.

Nemotorne si odopol opasky s nábojmi a položil ich na slnkom zaliatu skalu. Pištole vybral z puzdier, vyklopil bubienky a vysypal nepoužiteľné náboje. Zahodil ich. K jednému ligotavému projektilu sa zniesol vták, chytil ho do zobáka, potom ho znova pustil a odletel.

O pištole sa treba postarať a mal to urobiť už skôr, no keďže v tomto alebo v ktoromkoľvek inom svete je pištoľ bez nábojov iba obušok, najskôr si na stehná rozložil opasky s nábojmi a ľavou rukou pomaly prešiel po koži.

Oba boli vlhké od spony až k miestu, kde sa mu krížili na bedrách, ďalej vyzerali suché. Z častí opaskov, ktorých sa nedotkla voda, opatrne vyťahoval náboje. Pravá ruka ustavične vyrážala do práce, napriek bolesti odmietala pripustiť, že je menšia, a pištoľník ju znova a znova vracal na koleno ako psa, ktorý je priveľmi hlúpy alebo prchký, aby zostal sedieť na mieste. Rozrušený bolesťou ju raz či dvakrát takmer napomenul plesnutím.

Čakajú ma vážne ťažkosti, pomyslel si znova.

Náboje – dúfal, že sa ešte stále dajú použiť – vysypal na skľučujúco malú kôpku. Narátal ich dvadsať. A niektoré z nich sa takmer určite správne nezapália. Ani na jeden sa nemôže spoľahnúť. Odstránil z opaska aj zvyšné a uložil ich na druhú kôpku. Tridsaťsedem.

Aj tak si ich nemal ktoviekoľko, pomyslel si, ale veľmi dobre poznal rozdiel medzi päťdesiatimi siedmimi spoľahlivými guľkami a azda dvadsiatimi. Alebo desiatimi. Alebo piatimi. Alebo jednou. Alebo ani tou.

Pochybné náboje presunul na druhú kôpku.

Ešte vždy má kapsu. Aj to je niečo. Položil si ju do lona, pomaly rozobral pištole a vykonal čistiaci rituál. Kým ho dokončil, prešli dve hodiny a bolesť bola taká prenikavá, že sa mu z nej krútila hlava a vedomé rozmýšľanie sa stalo veľmi ťažké. Chcel spať ako nikdy v živote. Lenže v službe neexistuje prijateľný dôvod na odklad.

„Cort,“ povedal hlasom, ktorý nespoznával, a sucho sa zasmial.

Veľmi pomaly znova poskladal revolvery a nabil ich nábojmi, ktoré považoval za suché. Potom zdvihol pištoľ určenú pre ľavú ruku, natiahol úderník… a opäť ho opatrne spustil. Áno, chcel to vedieť. Chcel zistiť, či po stlačení spúšte začuje uspokojivú odpoveď alebo len ďalšie bezmocné cvaknutie. Lenže cvaknutie by nič neznamenalo a odpoveď by iba zmenšila dvadsiatku na devätnástku… alebo deviatku… alebo trojku… alebo na nulu.

Odtrhol ďalší kus košele, vložil doň druhé náboje – tie, čo navlhli – a pomocou ľavej ruky a zubov ju zaviazal. Náboje strčil do kapsy.

Spať, dožadovalo sa telo. Musíš spať, teraz, skôr ako sa zotmie, už v tebe nič nezostalo, si vyčerpaný…

Knísal sa na nohách a pozeral sa hore-dolu po opustenom pruhu pobrežia. Malo farbu dlho nepranej spodnej bielizne s bodkami bezfarebných mušlí. Tu a tam zo štrkovitej pláže vytŕčali veľké skaly, pokrývalo ich guáno, staršie vrstvy boli žlté ako staré zuby, novšie tvorili biele fľaky.

Čiaru prílivu vyznačovali vysychajúce riasy. Kúsok od nej videl kusy svojej pravej čižmy a vaky na vodu. Považoval takmer za zázrak, že dorážajúce vlny neodplavili vaky na more. Pištoľník k nim ukážkovo krívajúc pomaly vykročil. Jeden vak chytil za okraj a zatriasol ním. Druhý bol prázdny, ale v tomto ešte zostalo trochu vody. Väčšina ľudí by ten rozdiel nespoznala, ale pištoľník ich poznal tak, ako matka rozoznáva jednovaječné dvojčatá. Putoval s nimi veľmi, veľmi dlho. Dnu čľapkala voda. To bolo dobré – dar. Netvor, ktorý ho napadol, alebo niektorý iný, mohol vak roztrhnúť jediným mimovoľným zahryznutím alebo cvaknutím klepeta, lenže vak sa im vyhol a odliv ho ušetril. Po ohavnosti nebolo ani stopy, hoci dobojovali vysoko nad čiarou prílivu. Možno ju odniesli iné predátory, možno ju vlastní pochovali v mori, tak ako vraj svojich mŕtvych pochovávajú zlony, obrovské tvory z detských príbehov.

Vak na vodu zdvihol ľavým lakťom, pil veľkými glgmi a cítil, ako sa mu do tela vracia sila. Pravá čižma bola, pravdaže, zničená… ale odrazu v ňom skrsla iskrička nádeje. Dolná časť bola nedotknutá – zjazvená, ale inak nepoškodená – a druhá čižma by sa dala podobne obrezať a mohol by z nej vyrobiť niečo, čo mu nejaký čas vydrží…

Zmocnila sa ho slabosť. Bojoval s ňou, ale kolená sa mu podlomili, pištoľník dosadol na zem a zahryzol si do jazyka.

Nestratíš vedomie, povedal si pochmúrne. Nie tu, kde sa večer môže vrátiť jeden z tých tvorov a dokončiť prácu.

Postavil sa na nohy a okolo pása si priviazal prázdny vak na vodu, ale len čo prešiel dvadsať metrov k miestu, kde nechal pištole a kapsu, opäť spadol a napoly stratil vedomie. Chvíľu ležal s jedným lícom na piesku, hlboko do sánky sa mu zarezával okraj mušle, len-len že nekrvácala. Podarilo sa mu napiť z vaku a potom sa odplazil naspäť tam, kde sa zobudil. Asi dvadsať metrov od neho na svahu rástol Jozuov strom – bol zakrpatený, ale poskytne mu aspoň trochu tieňa.

Pre Rolanda bolo tých dvadsať metrov ako dvadsať kilometrov.

Napriek tomu namáhavo dotlačil zvyšky svojho majetku do neveľkej škvrny tieňa. Ležal tam s hlavou v tráve a upadal do spánku, bezvedomia alebo smrti. Pozrel sa na oblohu a skúšal odhadnúť, koľko je hodín. Nebolo poludnie, ale veľkosť chládku, v ktorom odpočíval, mu napovedala, že už nie je ďaleko. Ešte chvíľu odolával mrákotám, obrátil pravú ruku a priblížil si ju k očiam. Hľadal červené čiary infekcie alebo jedu, ktorý mu pomaly prenikal do tela.

Dlaň bola tmavočervená. Zlé znamenie.

Honím si ľavačkou, napadlo mu. Aspoň jedna dobrá správa.

Potom ho zhltla temnota. Spal šestnásť hodín a do snov mu prenikalo neutíchajúce burácanie Západného mora.