Copyright © 2018 by Jana Benková

Jacket design © 2018 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6054-2

Všetky mená postáv a firiem v tomto príbehu

sú vymyslené a nemajú žiadnu súvislosť

so skutočnosťou.

1. kapitola

Bolo príjemné ráno… Gabika vstala pred šiestou spolu s prvými slnečnými lúčmi. Musela sa postarať o celú rodinu, no ešte predtým chcela – ako vždy – stihnúť svoj obľúbený rituál. Kapučíno s dvojitou dávkou škorice a k nemu dva malé croisanty, horúce, rovno z rúry. To všetko, zabalené do ticha a ranného pokoja, ju zakaždým spoľahlivo naštartovalo na celý deň. Lepšie než akékoľvek sušienky z televíznej reklamy.

Pretrela si oči, prstami uhladila strapaté vlasy a vkĺzla do tenkých papučiek, čo mala odložené hneď pri posteli. Pozrela sa na muža spiaceho na ľavej strane lôžka. Šuchotanie paplóna Karola nevyrušilo, pokojne spal ďalej.

V kúpeľni si opláchla tvár a prešla do kuchyne. V dreze našla dve šálky od čaju, neskoro večer sa jej už nechcelo poumývať ich a odložiť na miesto. S mamou si počas sledovania televíznej kriminálky opäť dopriali svoju tradičnú dávku horúceho levanduľového nápoja.

Gabika si obliekla tenký žltý župan, aj ten na ňu čakal od včerajšieho večera prehodený cez operadlo jednej zo stoličiek pri jedálenskom stole, a zapla kávovar. Pootvorila okno, aby to krásne ráno vpustila do bytu. Netušila, že prísľub nového, pohodového dňa sa zakrátko zmení na nezvrátiteľnú katastrofu…

Napila sa čistej vody a z mrazničky vybrala croisanty. Rozložila ich na sivý plech a vložila do rúry. Čakala, kým sa káva dovarí, a popritom na stôl povykladala dobroty, ktoré majú deti na raňajky najradšej. Celozrnné čokoládové lupienky, škatuľu mlieka, džús, džem. A ešte maslo pre Karola. Kým všetci vstanú, maslo zmäkne a bude sa ľahšie natierať.

Prstami si znova prehrabla krátke vlasy, počas noci sa zmenili na vrabčie hniezdo. Tento účes jej však vyhovoval, už si naň za tie roky zvykla. Bol veľmi praktický a takto ostrihaná sa podobala na francúzsku herečku Audrey Tautou.

V spálni zazvonil budík, krátko nato začula šuchot. Karol sa práve zobudil. Cestou do kuchyne vytiahol z postelí aj deti – Ivanku a Miňa. Hlasné protesty nepomohli. Keď sa v byte ozvalo šomranie „prečo ja?“, Gabika sa usmiala. Jej dvaja tínedžeri hundrali presne tak nazlostene, ako keď boli ešte malí a budila ich do škôlky.

Mala rada tento stereotyp. Len ťažko si pripúšťala, ako rýchlo obaja vyrástli. Sú to naozaj šikovné decká, vlastne už dospievajúci mladí ľudia. Miňo končil základnú školu a Ivka bola už druhý rok na gymnáziu.

Rodina Baškovcov sa postupne schádzala pri kuchynskom stole. Škoricové croisanty rozvoniavali. Gabika spokojne vstala od stola s prázdnou šálkou. Rýchly ranný rodinný kolobeh bol definitívne odštartovaný.

„Babi už vstala?“ spýtal sa rozospatý syn. Strapatý a ešte v pyžame sa usadil za stôl.

„No počkaj, počkaj, a čo kúpeľňa? Bola obsadená?“ Gabika naňho prísne pozrela a z rúry vybrala horúci plech.

„Bola-nebola,“ vzdychol si Miňo a detinsky odul pery.

„Tak šup-šup!“

„Mami! Buď ku mne citlivá v tejto nekresťanskej hodine,“ Milan zazíval a neochotne odpochodoval do kúpeľne.

Gabika sa pousmiala. A to mám doma na krku len dvoch tínedžerov! V škole musím zvládnuť takmer tridsiatich naraz, pomyslela si.

Bolo naozaj zvláštne, že jej matka ešte nevstala. Vždy sa pretekali, ktorá z nich vstane skôr a vyláka ostatných z izieb vôňou hotovej kávy. Možno sa večer unavila, veď pri televízore presedela až do polnoci, Gabika preložila upečené rožteky s pudingovou plnkou na veľký oválny tanier. Ešte sa z nich parilo.

Ivana vošla do kuchyne už obriadená, učesaná, vyumývaná a voňavá. Dlhé športové tričko jej siahalo takmer po kolená.

„Takto, dúfam, nejdeš von?“ poznamenala Gabika, len čo ju zazrela. Bavili ju tradičné prekáračky s dcérou.

„Nie, do školy mám pripravené džínsy a tú blúzku, čo mi požičiaš,“ dievčina sa zaškerila a naliala si plný pohár džúsu. Odpila, privrela oči a dodala: „Súhlasila si!“

Gabika hľadela na dcéru. Obdivovala ju, že vie svoju dlhú hustú hrivu každé ráno skrotiť za pár minút a vyčariť z nej zakaždým iný účes. No vzápätí si spomenula, že aj ona celých tridsať rokov nosila vlasy takmer po pás, a usmiala sa:

„Jasné, viem, Ivi… Súhlasila som. Babi Rózka je ešte v izbe?“ Ivana prikývla a opatrne ochutnávala drobné croisanty.

„Jój, vyzerajú super!“

„Len si pekne daj, potrebuješ energiu. A pozor, neuchmatni všetky, nie si na ne sama!“ Gabika zľahka ťapla dcére po prstoch.

„A potom mi narastie takýýý obrovský zadok,“ zamračila sa na sekundu Ivana. Koketne zaklipkala dlhými mihalnicami, ktoré zdedila po mame, a znovu sa usmievala.

„To určite! Všetko vybeháš v škole,“ prehodila Gabika pri pohľade na dcérinu štíhlu postavu. Ivana je šťastné dievča, ona bola v puberte najväčšia bucľoška v triede. Ale dnes je všetko inak, slečinky v jej veku chcú byť krásne a na líniu si dávajú bacha. Aj Ivanka sa často vykrúca pred zrkadlom.

„Babi vraj ešte spí,“ skonštatovala Gabika, keď do kuchyne vošiel Karol.

Všetci jej matke hovorili babi, vrátane Gabiky. Starká si už na to zvykla a páčilo sa jej to. Gabike sa uľavilo, keď jej mama súhlasila, že po otcovej smrti sa presťahuje k nim. Už mala len ju a chcela sa o ňu postarať najlepšie ako vedela. Mala jej čo vracať, mama sa o ňu celý život obetavo starala a pomáhala jej i po narodení oboch detí. Rózka bola ešte čulá stará pani, okrem bežných zdravotných problémov sedemdesiatnikov ju netrápilo nič. Len v ostatnom čase sa Gabike zdala akási smutná a zoslabnutá, ale to pripisovala skôr otcovej náhlej smrti. Láskavý deduško všetkým chýbal.

Karol bol už nahodený v dokonale vyžehlenej košeli a v tmavomodrých nohaviciach z nového obleku. Pracoval ako šéf personálneho oddelenia vo veľkej britskej firme s pobočkou v Bratislave, a tak si musel dať záležať.

„Urobím ti praženicu? S rajčinami?“ ponúkala mu.

„Nie, aj mne stačí pečivo a šálka kávy, ponáhľam sa. Dnes mám jedenásť rokovaní, bude to ťažký deň,“ povedal, zapínajúc si posledný gombík na košeli. Pritlačil pery na Gabikino čelo. „Nechaj babi spať. Nemá to ľahké. Asi sa ešte nespamätala z dedkovho odchodu, veď aj po polroku je to stále čerstvá rana. Nikam sa nemusí ponáhľať… Nikto ju nenaháňa, nech vstane, kedy chce.“

„Veď ja viem…“ prikývla Gabika. „Boli spolu celý život. Vieš si to predstaviť, Karol? Celý život! Nádherné!“

„To sú tie pevné vzťahy z minulého storočia. Len tak ich niečo nezlomilo,“ skonštatoval Karol a usadil sa k stolu.

„Mama sa s nijakým iným chlapom nikdy ani nezblížila. Otec bol jej osudový muž…“

„Rozita, Rozita…“ pospevoval si Karol rozšafne. „Životná láska, čo už…“ skonštatoval veselo.

Gabika doňho štuchla: „Aké čo už? Láska na celý život! Takú chcem aj ja!“

„Máš ju,“ uistil ju Karol a žmurkol na ňu.

Ivana sa uškrnula. „Nezačínajte zasa s tou vašou otrepanou telenovelou, ešte sme doma…“ vyhlásila naoko mrzuto, ale v skutočnosti mala z rodičov radosť. Dojedla croisant, zo sklenej misky si vzala banán a vykročila ku dverám. „Viete čo? Predsa len nakuknem k babi. Iba ju skontrolujem.“

Gabika sa práve chystala, že posúri Miňa, nech konečne vypadne z kúpeľne, lebo príde neskoro do školy, keď začula dcérin výkrik.

Stano položil telefón a zamyslel sa. Zasa nič.

Práve dohovoril so svojím doktorom. Vyjadroval sa nejasne, samými zložitými medicínskymi formulkami, ktorým Stano nerozumel. V konečnom dôsledku mu však povedal iba to, čo aj predtým – zrejme je vystresovaný a preťažený, preto sa necíti najlepšie. Ale nebude to nič vážne, ubezpečoval ho lekár jedným dychom. Nariadil mu pokoj a relax. Stano si nebol istý. Necítil sa nijako zvlášť unavený. V obchodnom reťazci na ekonomickom oddelení pracoval už desať rokov. Nič sa u nich nezmenilo, v robote bol spokojný.

Takže lekári nič, úrady nič. A jemu bolo čoraz horšie. Včera vyvrátil večeru, a to si dal len dva malé toasty so syrom. V noci vracal dvakrát. Ráno sa cítil slabý ako mucha. Pritom ho len pred dvoma týždňami prepustili domov z nemocnice. Strávil tam mesiac, ale dlhšie ho tam nechať nechceli. Pripadal im v poriadku. Teraz mu zopakovali najrôznejšie vyšetrenia. Vraj nemá žiadny nález, možno zopár odchýlok v krvi, ale v ukazovateľoch, ktoré nie sú také podstatné. Nie sú podstatné? Nerozumel tomu. Vlastne nerozumel ničomu. Bol si však istý, že sa s ním niečo deje. Nebol žiadny hypochonder, no doteraz nemal žiadne zdravotné ťažkosti. A zrazu každý deň niečo. Žalúdok ako na vode, vypadávanie vlasov, ustavične suché pery, bolesti kĺbov – najmä prstov a zápästia. Ráno sa bál už aj zobudiť.

Uvažoval, že by svoj zdravotný stav skonzultoval aj s inými odborníkmi, než mali v Trnave. Na túto nemocnicu a miestnych doktorov sa sťažoval azda každý. Aj včera o tom videl príspevok v televíznych správach, tak preto stále pochyboval a trápil sa mnohými otázkami. Vari ho poslali domov umrieť? Alebo nevedia za celé tie mesiace stanoviť správnu diagnózu? A čo ak im chýbajú účinné lieky? Možno sú pridrahé… Dopekla, a čo vlastne robia poisťovne? Akým právom si vyberajú, čo, koho a kedy budú liečiť, a na aké ochorenie neprispejú? Veď zaňho pravidelne odvádza zamestnávateľ poistné! Čo je toto za zvrátený systém? Ako môžu takto držať v napätí lekárov i pacientov?

Radšej na to nechcel už ani myslieť, lebo ho začalo niečo ťažiť v žalúdku, a cítil, ako sa mu rozochvelo celé vnútro.

Stano mal tridsaťštyri rokov a život pred sebou. O otca prišiel pred necelým rokom. Zomrel náhle a nevysvetliteľne. Vraj mu odišlo viacero orgánov naraz. Stano to nechápal… Nič mu nebolo a zrazu sa iba tak zložil?

A vtedy sa vlastne začali aj jeho ťažkosti… Presne to odhadnúť nevedel. Logicky to tak muselo byť. Žiadna iná zásadná udalosť ho tak tragicky nezasiahla.

Zabolelo ho v chrbte. Chcel sa vystrieť, trochu si ponaťahovať svaly, no tak ho pichlo v bedrovom kĺbe a kolene, že to okamžite vzdal. Tie bolesti boli často príšerné a stupňovali sa. Lekári skonštatovali, že sa musí viac hýbať, telo je za stolom v kancelárii stuhnuté a to mu vôbec neprospieva. A ak nepomôže pohyb, odporúčajú mu obstreky, to by podľa doktora Krajniaka malo zabrať.

Niekto mu predsa musí pomôcť! Stano začínal mať obavy, že čoskoro bude nasledovať svojho otca… Tú myšlienku sa pokúšal zahnať, dobiedzala však čoraz častejšie. Napĺňalo ho zlé tušenie.

Na svete nebol sám. Mal sestru i brata, no o mamu prišiel už dávno. Pred rokmi ju zrazil nejaký opilec, keď sa vracala domov s nákupom… Stano bol najmladší zo súrodencov a rodičom sa „prihodil“ až pred matkinou štyridsiatkou. O to väčšmi mu rodičia chýbali.

Musím myslieť pozitívne, musím, prízvukoval si v duchu. To je základ úspechu každej liečby – psychika. Všetko krásne mám predsa pred sebou!

Len nedávno požiadal Petru o ruku. Predstavil si široký úsmev milovaného dievčaťa a vlasy, ktoré si najradšej nechávala rozpustené, aby sa ich vône nasýtil aj vietor. Nikdy nezabudne na jej prekvapenie, keď uvidela prsteň. Nečakala, že si ju bude chcieť vziať tak rýchlo, chodili spolu necelý rok. Stano to urobil netradične. Vzal Petru na futbalový zápas a krátko po góle, ešte v eufórii davu, pokľakol v úzkej uličke medzi radmi sedadiel. Šokované dievča stiahol k sebe, nasunul mu prsteň a vášnivo ho pobozkal. Rozosmiala sa. Smiala sa dlho, zakláňala hlavu a fanúšikom okolo nich ukazovala nádherné biele zuby. Žiarila šťastím. A vďaka nej aj on. Tí, čo si všimli túto výnimočnú chvíľu, mladému páru zatlieskali. Bola to naozaj výnimočná chvíľa.

Spomienka na ten deň ho rozcítila. Ustarostene si pošúchal plece, aj tam ho začínal bolieť celý kĺb. Zrazu mal pocit, že mu meravie ruka. Dofrasa! Už zasa! Ako včera! Potriasol končatinou, no úľavu necítil. Musí sa dať do poriadku! Už len kvôli Petre to musí zvládnuť. Čo najskôr sa dá do poriadku, veď ako inak bude objímať svoje krásne dievča?

Pani Róza ležala na zemi dolu tvárou. V nočnej košeli, vedľa postele. Niečo sa muselo prihodiť počas noci, keď už všetci spali, alebo až teraz, lebo pre raňajší ruch v byte nikto nič nepočul. Pred polnocou bola babka predsa v poriadku, pomyslela si Ivana a vzápätí vykríkla. Paralyzovane stála vo dverách, rozšírenými očami rýchlo žmurkala a čakala na rodičov.

Gabika dobehla a odtisla ju. Vošla do maminej izby.

„Preboha…!“ zvolala, keď uvidela starú ženu na koberci. Hneď sa vrhla k bezvládnemu telu. Chcela ho otočiť, ale nevládala. Automaticky siahla matke na krk a skúšala zachytiť pulz. Nič necítila. „Čo je… Čo sa stalo?“ opýtala sa zúfalo. „Spadla?“

Nad bezvládnym svokriným telom sa skláňal už aj Karol.

„Nič si v noci nepočula?“

Gabika bola zmätená. „Nie, nepočula. Odpadla?“ hľadala odpoveď v dcériných vydesených očiach, no Ivana len nešťastne krútila hlavou. „Tak videla si niečo?“ už kričala.

Dievča však neodpovedalo. Mlčky hľadelo na mŕtvu starenku na zemi. Karol sa pokúsil pohnúť s telom a napokon sa mu to aj podarilo.

„Gabika, bola si s ňou posledná. Nič si si nevšimla? Cítila sa dobre?“

„Samozrejme! Myslíš, že by som ju inak nechala samu?“ V Gabikinom hlase zaznela hystéria. Až keď nebohá ležala na chrbte a Gabika uvidela matkinu tvár, kvílivo sa rozplakala: „Mami!“

„Nekrič, upokoj sa! Sú tu decká,“ Karol nervózne zvýšil hlas a bezmocne rozhodil rukami.

„Čo je s ňou? Zomrela?“ Gabika odmietala prijať realitu.

„Necítim pulz,“ hlesol Karol a znova sa sklonil nad svokrino telo. Pokúšal sa vdýchnuť jej do pľúc vzduch a náhlivo začal robiť masáž srdca.

Vystrašená Gabika vzlykala a striedavo sa obzerala na vydesené deti pri dverách, na manžela a mŕtvu matku.

„Mamiii! Mamička moja! To nie je možné… Čo je s ňou? Povedz!“ zrevala na manžela.

Karol pokračoval v oživovaní, no telo pomaly chladlo.

„Večer bola v poriadku… Určite bola… Občas sa sťažovala na bolesť brucha, ale to…“ vykladala Gabika, no nik ju nepočúval. Pritiahla si opasok župana a po lícach sa jej rozkotúľali slzy. V izbe panovalo mrazivé ticho.

„Volal niekto sanitku?“ nervózne precedil Karol. Bol zadychčaný, no v pravidelnom rytme ďalej stláčal svokrin hrudník. „Tak rýchlo!“ zahučal.

Prvá sa spamätala Ivana. Odsunula vydeseného brata, čo práve podišiel ku dverám, a vybehla z izby po mobilný telefón. O chvíľu vyhabkala záchrannej službe ich adresu, a keď dohovorila, znova sa rozplakala.

„Mala si sa spýtať, čo máme robiť,“ zahrmel Karol, ktorého už opúšťali sily. „Mama! Rózka! No tak! Neodchádzajte nám!“ zvolal zúfalo. „Čo si im vlastne povedala?“ otočil sa k dcére, no vzápätí pokračoval v masáži. Po čele sa mu rinul pot. Telo však nejavilo ani najmenšie známky života.

„Že nám skolabovala babka a nahlásila som adresu,“ plačlivo odvetila Ivana a mobil jej od strachu vypadol z ruky.

Gabika nad matkiným telom zúfalo zvrieskla: „Mamííí! Mami, prosím ťa!“

Karol zaťato stláčal hrudník.

„Rob niečo! To nemôže byť pravda…“ horekovala Gabika. Karol sa otočil k žene a mocne ju objal. Jeho pohľad sa stretol so synovým. Miňo sa konečne spamätal. Pokrútil hlavou a zdvihol spadnutý telefón.

„Otec, neboj sa! Idem ich čakať dolu,“ povedal a už ho nebolo.

Karol sa odtiahol od manželky a opäť priložil prst na svokrin krk. Ivana potichu fňukala, Gabika kľačala pri matkinom nehybnom tele a neprítomne sledovala manžela, ako sa pokúša o zázrak.