Lev Nikolajevič Tolstoj

VOJNA I MIR

Translation © by Ružena Dvořáková-Žiaranová, LITA / 2017

Poetry translation © by Ivan Mojík (dedičia), LITA / 2017

Jacket design © 2017 by Zdeněk Ziegler

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5617-0

TRETÍ ZVÄZOK

PRVÁ ČASŤ

1

Koncom roku 1811 sa začalo v západnej Európe horúčkovito zbrojiť a v roku 1812 sa sústredené sily – milióny ľudí (ak rátame aj tých, čo mali na starosti prepravu a zásobovanie armády) – pohli zo západu na východ, na ruské hranice, ku ktorým sa od roku 1811 sťahovali aj sily ruské. Dvanásteho júna prekročili západoeurópske sily ruské hranice a vypukla vojna, čiže stalo sa to, čo sa prieči ľudskému rozumu i celej ľudskej prirodzenosti. Milióny ľudí sa dopúšťali voči sebe navzájom takého nesčíselného množstva zločinov, podvodov, zrád, krádeží, vyrábalo sa a dávalo do obehu toľko falošných bankoviek, bolo toľko rabovania, podpaľačstva a vrážd, že anály všetkých súdov sveta ich ani za mnohé stáročia nezozbierajú, i keď tí, čo to všetko páchali, v tom čase to nepokladali za zločiny.

Čo spôsobilo túto neobyčajnú udalosť? Aké boli jej príčiny? Historici s naivnou istotou tvrdia, že príčinami tejto udalosti boli krivda spôsobená vojvodovi Oldenbourskému, nezachovávanie kontinentálneho systému, Napoleonova túžba po moci, Alexandrova neústupnosť, omyly diplomatov a tak ďalej.

Stačilo teda, aby si Metternich, Rumiancev alebo Talleyrand pred audienciou a spoločenským večierkom dali väčšmi záležať a starostlivejšie zoštylizovali lístok alebo aby Napoleon napísal Alexandrovi: „Monsieur, môj brat, som ochotný vrátiť vojvodstvo au duc d’Oldenbourg,“ – a vojna by nebola vypukla.

Je pochopiteľné, že takto sa to javilo súčasníkom. Je pochopiteľné, že Napoleonovi sa zdalo, že vojnu zavinili intrigy Anglicka (ako to hovoril na Ostrove svätej Heleny); je pochopiteľné, že členovia anglickej snemovne sa nazdávali, že vojnu zavinila Napoleonova túžba po moci, a princ Oldenbourský videl zasa príčinu vojny v tom, že sa spáchalo proti nemu násilie; kupci sa domnievali, že vojnu zavinil kontinentálny systém, ktorý ožobračoval Európu; starí vojaci a generáli sa nazdávali, že hlavnou príčinou je nevyhnutnosť použiť ich v boji; legitimisti tých čias si mysleli, že je nevyhnutne potrebné obnoviť dobré zásady – les bons principes, no diplomati tých čias boli presvedčení, že všetko zavinilo to, že spojenectvo Ruska s Rakúskom v roku 1809 sa nepodarilo dosť šikovne zatajiť pred Napoleonom a že bolo nevhodne zostavené memorandum č. 178. Je pochopiteľné, že súčasníci videli tieto príčiny a ešte nesčíselné, nekonečné množstvo ďalších, ktorých počet závisí od nesčíselného množstva odlišných hľadísk; ale nám, potomkom, ktorí posudzujeme túto obrovskú udalosť v celom jej rozsahu a prenikáme do jej prostého i strašného zmyslu, tieto príčiny nestačia. Nemôžeme pochopiť, že by sa milióny ľudí, kresťanov, zabíjali a mučili navzájom preto, že Napoleon bažil po moci, Alexander bol neústupný, že politika Anglicka bola prefíkaná a že sa vojvodovi Oldenbourskému ukrivdilo. Ťažko pochopiť, ako tieto okolnosti súvisia so samým faktom vraždenia a násilia; prečo tisíce ľudí z iného konca Európy preto, že sa vojvodovi ukrivdilo, zabíjali a ožobračovali ľudí Smolenskej a Moskovskej gubernie a tí zasa ich.

My, potomkovia, ktorí sme sa nedali ako historici strhnúť procesom bádania, a preto pozorujeme udalosť s nezakaleným zdravým rozumom, vidíme nesčíselné množstvo príčin. A čím hlbšie sa ponárame do ich skúmania, tým viac ich nachádzame, a každá jednotlivá príčina alebo celý súhrn príčin sa nám javia rovnako správne, ak ich skúmame jednotlivo, a rovnako nesprávne a malicherné v porovnaní s obrovskou udalosťou, lebo je vylúčené, aby boli schopné – bez účasti celého komplexu iných príčin – vyvolať udalosť, ktorá sa odohrala. Takou istou príčinou, ako bolo Napoleonovo odmietnutie stiahnuť svoje vojská za Vislu a vrátiť Oldenbourské vojvodstvo, javí sa nám chuť či nechuť ktoréhokoľvek francúzskeho kaprála vstúpiť do aktívnej služby: lebo keby nebol chcel vstúpiť do vojenskej služby a nechcel by ani druhý, tretí, ani tisíci kaprál a vojak, bolo by v Napoleonovej armáde o toľko menej ľudí a vojna by nemohla vypuknúť.

Keby sa Napoleon nebol urazil pre požiadavku ustúpiť za Vislu a nerozkázal vojskám útočiť, vojny by nebolo; a vojna nemusela vypuknúť, keby všetci čatári neboli chceli nastúpiť do aktívnej služby. A nebola by vypukla ani vtedy, keby Anglicko nebolo intrigovalo, a keby nebolo vojvodu Oldenbourského, a keby sa Alexander necítil urazený, a keby nebola v Rusku samovláda, a keby nebolo Francúzskej revolúcie a po nej nastolenej diktatúry a cisárstva, a keby nebolo všetko to, čo Francúzsku revolúciu vyvolalo, a tak ďalej. Bez jedinej z týchto príčin by sa nič nemohlo stať. Súhrn všetkých týchto príčin – miliardy príčin – spôsobil teda to, čo sa stalo. A nič teda nebolo výlučnou príčinou udalosti, a stala sa jedine preto, lebo sa musela stať. Milióny ľudí, čo sa zriekli ľudských citov a vlastného rozumu, museli tiahnuť zo západu na východ a zabíjať svojich blížnych, takisto ako pred niekoľkými stáročiami sa hnali z východu na západ hordy ľudí a zabíjali svojich blížnych.

V Napoleonovom a Alexandrovom konaní – a od ich slova zdanlivo záviselo, či sa udalosť uskutoční, alebo nie – bolo práve tak málo slobodnej vôle ako aj v konaní ktoréhokoľvek vojaka, čo šiel na vojnu podľa toho, či naňho padol lós, alebo ho odviedli. Nemohlo to byť inak, lebo aby sa splnili vôľa Napoleona a Alexandra – ľudí, od ktorých udalosť zdanlivo závisela–, musela nastať zhoda nesčíselných okolností, a bez jedinej z nich by sa udalosť nebola mohla uskutočniť. Bolo nevyhnutne potrebné, aby milióny ľudí, ktorí mali v rukách naozajstnú moc, vojaci, ktorí strieľali, dopravovali proviant a delá, boli ochotní plniť vôľu slabých jednotlivcov a aby ich k tomu priviedlo nesčíselné množstvo zložitých, rozmanitých príčin.

Fatalizmus v dejinách je nevyhnutný na vysvetlenie nelogických javov – to jest tých, ktorých logiku nechápeme. Čím väčšmi sa usilujeme logicky si vysvetliť tieto javy v dejinách, tým sa nám zdajú nelogickejšie a nepochopiteľnejšie.

Každý človek žije pre seba, môže slobodne dosahovať svoje osobné ciele a celou svojou bytosťou cíti, že v danej chvíli môže alebo nemusí vykonať to či ono; no len čo to vykoná, tak sa čin, uskutočnený v určitej chvíli, už nedá odčiniť, stáva sa majetkom histórie a už nemá slobodný, ale vopred stanovený význam.

V každom človeku sú dve stránky: život osobný, ktorý je tým slobodnejší, čím nadosobnejšie sú jeho záujmy, a život živelný, stádový, keď človek nevyhnutne plní predpísané zákony.

Človek vedome žije pre seba, no zároveň je neuvedomelým nástrojom na dosahovanie historických, všeľudských cieľov. Vykonaný čin sa nedá odčiniť a jeho účinok, ktorý časovo splýva s miliónmi činov iných ľudí, nadobúda historický význam.

Čím vyššie stojí človek na spoločenskom rebríčku, s čím významnejšími ľuďmi sa stýka, tým väčšiu moc má nad inými ľuďmi a tým zrejmejšia je predurčenosť a nevyhnutnosť každého jeho činu.

„Srdce panovníkovo je v ruke Božej.“ Panovník je otrokom dejín.

Dejiny, čiže mimovoľný, všeobecný, stádový život ľudstva, využívajú každú minútu života panovníkov pre seba ako nástroj na dosahovanie vlastných cieľov.

Napoleon, hoci sa mu vtedy, v roku 1812, zdalo väčšmi ako kedykoľvek predtým, že od neho závisí, či bude, alebo nebude prelievať krv svojich národov, verser alebo ne verser le sang de ses peuples – ako mu v poslednom liste písal Alexander –, nikdy sa nepodroboval väčšmi ako práve teraz nevyhnutným zákonom, ktoré ho nútili (i keď sa domnieval, že koná z vlastnej vôle) konať pre všeobecné blaho, pre dejiny to, čo sa muselo stať.

Ľudia zo západu tiahli na východ, aby sa navzájom zabíjali. A podľa zákona koincidencie príčin sa mimovoľne prispôsobovali tejto udalosti a spájali s ňou tisícky drobných príčin tohto pohybu a vojny: výčitky pre nedodržiavanie kontinentálneho systému, vojvoda Oldenbourský, pochod vojsk do Pruska, podniknutý – ako sa Napoleonovi zdalo – iba preto, aby sa dosiahol ozbrojený mier, záľuba i zvyk francúzskeho cisára viesť vojnu, čo sa zhodovalo s naladením jeho národa, nadšenie veľkolepými vojnovými prípravami, výdavky spojené s týmito prípravami, potreba získať také výhody, ktoré by uhradili tie výdavky, oslňujúce pocty v Drážďanoch, diplomatické rokovania, ktoré sa podľa názoru súčasníkov viedli s úprimnou túžbou dosiahnuť mier a iba zraňovali samoľúbosť jednej aj druhej strany, a milióny miliónov iných príčin, ktoré sa prispôsobili udalosti, čo sa mala uskutočniť, a splynuli s ňou.

Keď jablko dozreje a spadne – prečo spadlo? Preto azda, že ho priťahuje zem alebo že mu uschýna stopka, že ho vysúša slnko, že oťažieva, že ho vietor striasol, alebo preto, že chlapec, čo stojí pod ním, má naň chuť?

Nič nie je na príčine. Je to iba zhoda okolností, pri ktorých sa uskutočňuje každá životná, organická, živelná udalosť. A botanik, ktorý zistí, že jablko padá preto, lebo sa rozkladá buničina alebo čosi podobné, bude mať pravdu takisto ako dieťa pod stromom, ktoré povie, že jablko spadlo preto, lebo naň malo chuť a modlilo sa za to. A takisto bude či nebude mať pravdu ten, kto povie, že Napoleon tiahol do Moskvy preto, lebo po tom zatúžil, a zahynul preto, lebo Alexander túžil po jeho záhube – ako bude či nebude mať pravdu ten, kto povie, že obrovský podkopaný vrch sa zrútil preto, lebo posledný robotník posledný raz doň zaťal čakanom. V historických udalostiach sú takzvaní veľkí ľudia nálepkami, ktoré dávajú udalosti meno a ktoré – podobne ako nálepky – nemajú s udalosťou takmer nič spoločné.

Každý čin, o ktorom sa sami domnievajú, že ho vykonali z vlastnej vôle, je v historickom zmysle nesvojvoľný a je spätý s celým priebehom dejín a predurčený od vekov.

2

Dvadsiateho deviateho mája odišiel Napoleon z Drážďan, kde strávil tri týždne, obklopený dvorom, na ktorom pôsobili princovia, vojvodovia, králi, ba i jeden cisár. Napoleon pred odchodom zahrnul priazňou princov, kráľov i cisára, ktorí si to zaslúžili, pokarhal kráľov a princov, s ktorými bol nespokojný, obdaril rakúsku cisárovnú vlastnými perlami a briliantmi, čiže odňatými iným kráľom, nežne vyobjímal cisárovnú Máriu Lujzu a nechal ju, ako hovorí jeho historik, veľmi zronenú rozlúčkou, ktorú Mária Lujza, pokladajúca sa za jeho manželku, takmer nevládala uniesť, hoci v Paríži Napoleon nechal druhú manželku. Aj keď diplomati ešte vždy pevne verili, že mier sa dá zachovať, a horlivo sa o to usilovali, aj keď cisár Napoleon osobne napísal list cárovi Alexandrovi, titulujúc ho monsieur mon frère – veľactený pán brat –, a úprimne ho ubezpečoval, že si neželá vojnu a vždy si ho bude vážiť a mať rád, predsa šiel k armáde a na každej zastávke dával nové príkazy, ktorých cieľom bolo urýchliť postup armády zo západu na východ. Viezol sa v cestovnom koči, ťahanom šiestimi koňmi, obklopený pážatami, pobočníkmi a ozbrojeným sprievodom, po hradskej na Poznaň, Toruň, Gdansk a Královec. V každom z týchto miest ho vítali tisíce ľudí s rozochvením i nadšením.

Armáda postupovala zo západu na východ a stále prepriahaná šestorka uháňala s ním tým istým smerom. Desiateho júna dohonil armádu a nocoval vo Wiłkowyszkom lese, na majetku poľského grófa, v byte, ktorý preňho pripravili.

Na druhý deň predbehol armádu, na koči sa priblížil k Nemanu, obliekol si poľskú uniformu, lebo si chcel prezrieť, kadiaľ budú prechádzať cez rieku, a vyšiel na breh.

Keď Napoleon videl na druhej strane les Cosaques – kozákov a šírošíre stepi – les Steppes, uprostred ktorých bolo posvätné mesto Moskva – la ville sainte, hlavné mesto štátu, podobné Skýtskej ríši, kam sa vypravil Alexander Macedónsky – nečakane a v rozpore so všetkými strategickými aj diplomatickými dôvodmi, vyhlásil ofenzívu a na druhý deň sa jeho vojská začali prepravovať cez Neman.

Dvanásteho júna včasráno vyšiel zo stanu, postaveného v ten deň na strmom ľavom brehu Nemanu, a cez ďalekohľad sa díval na prúdy svojich vojsk, čo vytekali z Wiłkowyszkého lesa a rozlievali sa po troch mostoch, postavených cez Neman. Vojská vedeli, že cisár je tu, hľadali ho očami, a keď našli na vŕšku pred stanom postavu v žakete a klobúku, čo sa oddelila od suity, vyhadzovali čiapky do výšky a kričali: „Nech žije cisár! Vive l’Empereur!“ A neprestajne sa valili ako riava z nekonečného lesa, ktorý ich doposiaľ skrýval, rozdelili sa a po troch mostoch prechádzali na druhú stranu.

– On fera du chemin cette fois-ci. Tentoraz sa dostaneme ďaleko. Ó, keď sa on do toho pustí, pôjde do tuhého... Nom de Dieu... Tamto je...! Vive l’Empereur! Tak to sú tie ázijské stepi! No je to nepekná krajina. Au revoir, Beauché! Rezervujem ti najkrajší moskovský palác. Au revoir! Veľa šťastia... Videl si cisára? Vive l’Empereur...! preur! Ak ma spravia gubernátorom v Indii, Gérard, spravím ťa ministrom v Kašmíre, to je isté. Vive l’Empereur! Vive! Vive! Vive! Ako sa len ženú tie kozácke potvory. Vive l’Empereur! Aha tam je! Vidíš ho? Dva razy som ho videl ako teraz teba. Malý kaprálik...! Videl som, ako pripínal kríž jednému z tých starých... Vive l’Empereur...! – ozývali sa hlasy starých aj mladých ľudí, najrozmanitejších pováh a spoločenského postavenia. Na tvárach všetkých týchto ľudí sa zračila rovnaká radosť, že dávno očakávaná výprava sa začala, aj rovnaké nadšenie a oddanosť človeku v sivom žakete, čo stál na vŕšku.

Trinásteho júna Napoleonovi priviedli nízkeho čistokrvného arabského koňa – vyšvihol sa naň a cvalom sa pobral k jednému z mostov cez Neman, ustavične ohlušovaný nadšenými výkrikmi, ktoré znášal jedine preto, lebo zrejme nemohol zakázať vojakom, aby týmito výkrikmi prejavovali svoju lásku k nemu; ale tieto výkriky, čo ho sprevádzali na každom kroku, mu boli na ťarchu a vyrušovali ho v strategických úvahách, ktorými sa zapodieval, odkedy sa pripojil k armáde. Po jednom z mostov, čo sa pohojdával na člnoch, prešiel na druhú stranu, zabočil prudko doľava a cvalom sa pustil smerom ku Kovnu; pred ním uháňali gardoví jazdeckí jágri, omámení nadšením a šťastím, a kliesnili mu cestu medzi vojskami. Keď pricválal k širokej rieke Wiliji, zastal pri poľskom hulánskom pluku, čo táboril na brehu.

– Vivat! – takisto nadšene kričali Poliaci, narúšali rady a tlačili sa, len aby ho mohli vidieť. Napoleon si obzrel rieku, zoskočil z koňa a sadol si na brvno ležiace na brehu. Na mĺkvy pokyn mu podali ďalekohľad, oprel ho na chrbát šťastného pážaťa, čo pohotovo priskočilo, a zahľadel sa na druhú stranu. Potom sa pohrúžil do študovania mapy, rozloženej medzi brvnami. So sklonenou hlavou čosi povedal a dvaja z jeho pobočníkov cvalom vyrazili k poľským hulánom.

– Čo? Čo povedal? – ozývalo sa v radoch poľských hulánov, keď jeden pobočník pricválal k nim.

Dostali príkaz nájsť brod a prejsť na druhý breh. Poľský hulánsky plukovník, pekný starec, ktorý od vzrušenia očervenel, zajakavo sa spýtal pobočníka, či mu dovolia preplávať s hulánmi rieku, aj keď nenájdu brod. Prosil, aby mu dovolili preplávať rieku pred očami cisára, a pritom zjavne tŕpol strachom, že mu to odmietnu, ako chlapec, ktorý prosí, aby mu dovolili vysadnúť na koňa. Pobočník povedal, že cisár pravdepodobne nebude mať námietky proti tejto priveľkej horlivosti.

Len čo to pobočník povedal, starý fúzatý dôstojník so šťastnou tvárou, s lesknúcimi sa očami zdvihol šabľu nad hlavu a zakričal „Vivat!“, zavelil hulánom, aby šli za ním, pobodol ostrohami koňa a pricválal k rieke. Zlostne kopol koňa, čo sa pod ním roztancoval, vrhol sa do vody a zamieril na hlbinu, kde bol prúd najstrmší. Stovky hulánov cválali za ním. Uprostred strmého prúdu bolo chladno a desivo. Huláni sa potkýnali jeden o druhého a padali z koní. Niektoré kone sa topili, topili sa aj ľudia, ostatní sa usilovali plávať na sedle, alebo držiac sa konskej hrivy, dopredu na druhý breh, a hoci pol versty odtiaľ bol prievoz, boli hrdí na to, že plávajú a topia sa v tejto rieke pred očami človeka, čo sedel na brvne a ani len nepozrel, čo robia. Keď pobočník po návrate si v príhodnej chvíli dovolil upozorniť cisára na oddanosť Poliakov k nemu, malý človek v sivom žakete vstal, dal si zavolať Berthiera, začal s ním chodiť hore-dolu po brehu, dával mu príkazy a zavše namrzene pozrel na topiacich sa hulánov, ktorí rozptyľovali jeho pozornosť.

Nebolo preňho nič nové, že jeho prítomnosť vo všetkých končinách sveta, od Afriky až po moskovské stepi, uchvacuje ľudí a privádza ich do vytrženia, ba až nepríčetnosti. Kázal, aby mu priviedli koňa, a pobral sa do svojho stanu.

Asi štyridsať hulánov sa utopilo v rieke, hoci im poslali na pomoc člny. Väčšina sa vrátila späť k brehu. Plukovník a niekoľko vojakov preplávali rieku a horko-ťažko sa vydriapali na druhý breh. No len čo vyliezli v premočených, na telo prilepených uniformách, z ktorých stekali cícerky vody, zakričali „Vivat!“, nadšene hľadeli na miesto, kde predtým stál Napoleon, ale kde teraz už nebol, a v tej chvíli sa pokladali za šťastných.

Podvečer Napoleon medzi dvoma príkazmi – jeden o tom, aby čo najskôr doručili pripravené falšované bankovky a dali ich do obehu v Rusku, a druhý o tom, aby odstrelili Sasa, lebo v liste, ktorý mu zabavili, našli sa správy o príkazoch pre francúzsku armádu – dal tretí príkaz, aby poľského plukovníka, ktorý sa zbytočne vrhol do rieky, vymenovali za rytiera Čestnej légie, légion d’honneur, na ktorej čele stál sám Napoleon.

Quos vult perdere, dementat – koho chce zahubiť, toho zbaví rozumu.

3

Ruský cár medzitým už vyše mesiaca žil vo Vilne a robil prehliadky a manévre. Prišiel z Petrohradu porobiť prípravy na vojnu, ktorú všetci čakali, hoci nič nebolo pripravené. Nebol vypracovaný celkový akčný plán. Váhanie, ktorý plán prijať zo všetkých, čo sa predkladali, po cárovom mesačnom pobyte v hlavnom stane ešte zosilnelo. Každá z troch armád mala svojho hlavného veliteľa, ale spoločného hlavného veliteľa nad všetkými armádami nebolo, a cár sa na túto funkciu nepodujímal.

Čím dlhšie žil cár vo Vilne, tým menej sa na vojnu pripravovali, lebo všetci už boli unavení jej vyčkávaním. Všetko úsilie ľudí, čo obklopovali cára, akoby sa zameriavalo iba na to, aby mu spríjemnili čas a prinútili ho zabudnúť na nastávajúcu vojnu.

Po mnohých plesoch a slávnostiach u poľských magnátov, u dvoranov, ba aj u samého cára, zišlo v júni jednému z cárových poľských generálnych pobočníkov na um usporiadať banket a ples pre panovníka v mene jeho generálnych pobočníkov. Tento návrh všetci uvítali s radosťou. Panovník vyslovil súhlas. Generálni pobočníci urobili medzi sebou zbierku. Dámu, o ktorej sa domnievali, že je cárovi najpríjemnejšia, pozvali, aby robila na plese hostiteľku. Gróf Bennigsen, statkár z Vilnianskej gubernie, ponúkol na túto slávnosť svoje vidiecke sídlo, a tak na trinásteho júna určili banket, ples, člnkovanie a ohňostroj v Zakrete, vo vidieckom sídle grófa Bennigsena.

V ten istý deň, keď Napoleon dal príkaz prejsť cez rieku Neman a keď jeho predné voje zatlačili kozákov a prekročili ruské hranice, trávil Alexander večer v Bennigsenovej vile – na plese, ktorý pre neho usporiadali jeho generálni pobočníci.

Bola to veselá, veľkolepá slávnosť; znalci tvrdili, že sa málokedy zíde na jednom mieste toľko krásavíc. Grófka Bezuchovová, ktorá spolu s inými ruskými dámami pricestovala za panovníkom z Petrohradu do Vilna, bola tiež na tomto plese a svojou pompéznou, takzvanou ruskou krásou zatienila poľské jemné dámy. Padla cárovi do oka a poctil ju tancom.

Boris Drubeckoj, ako slobodný mládenec – en garçon, ako sa vyjadroval –, nechal svoju ženu v Moskve a bol tiež na tomto plese, aj keď nie ako generálny pobočník, ale ako človek, ktorý prispel na usporiadanie plesu veľkou sumou. Boris bol teraz bohatý človek, ktorý získal vysoké postavenie, a už nehľadal protekciu, ale bol roveň najvýznamnejším zo svojich rovesníkov.

O polnoci sa ešte tancovalo. Hélène nemala vhodného partnera a sama ponúkla Borisovi mazúrku. Tvorili tretí pár. Boris ľahostajne pozeral na jej nádherné obnažené plecia, ktoré vystupovali z tmavých mušelínových, zlatom pretkávaných šiat, rozprával jej o starých známych a zároveň, hoci si to sám neuvedomoval, a ani ostatní si to nevšimli, neprestal ani na okamih pozorovať cára, ktorý bol v tej istej sále. Cár netancoval; stál vo dverách a láskavo sa prihováral hneď tomu, hneď onomu, tak ako to vedel iba on.

Keď sa začala mazúrka, Boris videl, ako k cárovi pristúpil generálny pobočník Balašov, jeden z jeho dôverníkov, a nedvorným spôsobom zastal blízko panovníka, ktorý sa zhováral s poľskou dámou. Cár sa po chvíli spýtavo zahľadel na Balašova a zrejme sa dovtípil, že sa tak správa len preto, lebo má na to závažné príčiny; zľahka sa dáme uklonil a pristúpil k nemu. Len čo Balašov začal hovoriť, po panovníkovej tvári preletel údiv. Chytil Balašova pod pazuchu, pobral sa s ním cez sálu a mimovoľne si kliesnil asi tri siahy širokú uličku pomedzi hostí, čo z oboch strán ustupovali pred ním. Vo chvíli, keď panovník odchádzal s Balašovom, Boris si všimol Arakčejevovu rozčúlenú tvár. Arakčejev pozeral na panovníka spod obočia, funel červeným nosom a vystrčil sa dopredu, akoby čakal, že ho panovník osloví. (Boris sa dovtípil, že Arakčejev Balašovovi závidí a škrie ho, že nejakú, zrejme dôležitú novinu sa panovník nedozvedel od neho.)

Ale panovník s Balašovom si Arakčejeva ani nevšimli a cez vchodové dvere vyšli do osvetleného parku. Arakčejev, pridržiavajúc kord, šiel asi dvadsať krokov za nimi a zlostne sa obzeral okolo seba.

Boris ďalej tancoval figúry mazúrky, ale jednostaj mu vŕtalo v hlave, akú novinu priniesol Balašov a ako by sa ju dozvedel skôr ako ostatní.

Pri figúre, keď si mal voliť inú dámu, pošepol Hélène, že chce pozvať grófku Potockú, ktorá vyšla zrejme na balkón, kĺzavo preletel po parkete a vybehol hlavným vchodom do parku, no zbadal panovníka, ako vychádza s Balašovom na terasu, a zastal. Panovník s Balašovom sa uberali k dverám. Boris v chvate, akoby nestihol ustúpiť, úctivo sa pritisol k zárubni a naklonil hlavu.

Panovník v rozčúlení, akoby ho bol ktosi osobne urazil, práve vyslovil tieto slová: – Bez vyhlásenia vojny vstúpiť do Ruska! Uzavriem mier až vtedy, keď ani jediný ozbrojený nepriateľ nezostane na pôde mojej krajiny, – povedal. Ako sa Borisovi zdalo, panovník s potešením vyslovoval tie slová: bol spokojný s formuláciou svojej myšlienky, ale mrzelo ho, že to Boris počul.

– Nech sa o tom nik nedozvie! – doložil panovník zamračene. Boris sa dovtípil, že to platí jemu, a tak prižmúril oči a mierne naklonil hlavu. Panovník znova vošiel do sály a ešte asi pol hodiny sa zdržal na plese.

Boris sa prvý dozvedel správu, že francúzske vojská prešli cez Neman, a vďaka tomu mal príležitosť niektorým dôležitým osobnostiam ukázať, že vie o mnohom, čo je pred inými utajené, a tým ešte väčšmi stúpol v očiach týchto osobností.

Nečakaná správa, že Francúzi prešli cez Neman, bola zvlášť ohromujúca po mesiaci márneho čakania a navyše, že sa ju dozvedeli na plese! V prvej chvíli, ako panovník dostal túto správu, v návale pobúrenia a urážky predniesol výrok, ktorý sa neskôr stal slávnym a páčil sa aj jemu samému, lebo dokonale vyjadroval jeho city. Po návrate z plesu dal si o druhej v noci zavolať tajomníka Šiškova a kázal mu napísať rozkaz armáde a reskript poľnému maršalovi kniežaťu Saltykovovi, v ktorom rozhodne žiadal uviesť slová, že neuzavrie mier dovtedy, kým čo len jeden ozbrojený Francúz zostane na ruskej pôde.

Na druhý deň napísali Napoleonovi po francúzsky list tohto znenia:

Monsieur mon frère, včera som sa dozvedel, že hoci som svedomite dodržiaval svoje záväzky voči Vášmu cisárskemu Veličenstvu, prekročili Vaše oddiely ruské hranice, a až teraz som dostal z Petrohradu nótu, ktorou mi gróf Lauriston toto napadnutie zdôvodňuje tým, že Vaše Veličenstvo sa pokladá vo vojnovom stave so mnou, odkedy knieža Kurakin požiadal o pasy. Dôvody, na základe ktorých mu ich vojvoda Bassano odmietol vydať, by ma nikdy neprinútili predpokladať, že tento čin môjho vyslanca by mohol byť príčinou napadnutia. Pravda je, že som svojmu vyslancovi nikdy taký príkaz nedal, ako to aj sám vyhlásil, a len čo som sa o tom dozvedel, ihneď som vyjadril svoj nesúhlas a rozkázal som mu, aby naďalej vykonával zverené povinnosti. Ak Vaše Veličenstvo nemieni prelievať krv našich národov pre podobné nedorozumenia a ak dá súhlas stiahnuť svoje vojská z ruského územia, budem sa správať, akoby sa celkom nič nestalo, a budeme sa môcť navzájom dohodnúť. V opačnom prípade budem, Votre Majesté, nútený odraziť útok, ktorý som ničím nevyvolal. Je teda ešte v rukách Vášho Veličenstva, či uchráni ľudstvo pred útrapami novej vojny.

Ja... a tak ďalej.

(podpísaný) Alexander

4

Trinásteho júna o druhej v noci dal si panovník zavolať Balašova, prečítal mu svoj list Napoleonovi a rozkázal mu, aby ho zaniesol a osobne odovzdal francúzskemu cisárovi. Keď cár vysielal Balašova, znovu mu zopakoval slová, že neuzavrie mier dovtedy, kým na ruskej pôde zostane čo len jediný ozbrojený nepriateľ, a rozkázal mu, aby ich stoj čo stoj povedal Napoleonovi. V liste tieto slová nenapísal, lebo svojím jemnocitom vytušil, že je nevhodné citovať ich vo chvíli, keď sa robí posledný pokus o zmierenie; ale Balašovovi prikázal, aby ich Napoleonovi osobne rozhodne povedal.

Balašov sa dal na cestu v noci z trinásteho na štrnásteho júna v sprievode trubača a dvoch kozákov a na svitaní došiel do dediny Rykonty, kde stáli francúzske predné stráže na ruskom brehu Nemana. Zastavila ho stráž.

Francúzsky husársky poddôstojník vo vínovočervenej uniforme a huňatej čiapke skríkol na blížiaceho sa Balašova, aby zastal. Balašov ďalej šiel krokom po hradskej.

Poddôstojník sa zamračil, zahundral akúsi nadávku, vyrazil s koňom rovno na Balašova, schmatol šabľu a surovo zareval na ruského generála, či je hluchý, keď nepočuje, čo mu vravia. Balašov sa predstavil. Poddôstojník poslal vojaka k dôstojníkovi.

Ruského generála si už nevšímal, ba ani naňho nepozrel, a pustil sa so svojimi druhmi do rozhovoru o problémoch vlastného pluku.

Balašova, ktorý bol v dôvernom styku s najvyššou vrchnosťou a mocou, a ešte len pred troma hodinami sa zhováral s panovníkom, a vôbec pri svojej funkcii bol zvyknutý, že ho všetci zahŕňali poctami, strašne zarazilo, keď videl, ako tu, na ruskom území, sa nevraživo, a najmä neúctivo správa k nemu surová moc.

Slnko sa ešte len dvíhalo spoza chmár a povetrie bolo svieže a presýtené rosou. Po ceste z dediny hnali čriedu kráv. Na poliach so švitorením vzlietali škovránky, ako keď na vode naskakujú klobúčiky.

Balašov sa rozhliadol okolo seba a vyčkával, kedy príde z dediny dôstojník. Ruskí kozáci, trubač aj francúzski husári chvíľami bez slova pokukávali na seba.

Francúzsky husársky plukovník, ktorý zrejme práve vyskočil z postele, vyšiel z dediny na krásnom vykŕmenom sivkovi v sprievode dvoch husárov. Dôstojník, vojaci aj kone vyzerali blahobytne a švihácky.

Bolo to prvé obdobie vojny, keď vojská sú ešte v dokonalom poriadku, takmer ako na prehliadke za mierových čias, ibaže ich odev mal akýsi nádych honosného vojenského fičúrstva a v ich nálade bolo badať veselosť a bojachtivosť, čo je vždy sprievodným javom začiatku každej vojny.

Francúzsky plukovník horko-ťažko premáhal zívanie, bol však zdvorilý a zrejme si uvedomoval, aké významné poslanie má Balašov. Previedol ho popri svojich vojakoch za rojnicu a oznámil mu, že jeho želanie, aby ho predstavili cisárovi, sa pravdepodobne ihneď splní, lebo cisár, pokiaľ vie, býva neďaleko.

Prešli dedinou Rykonty a dostali sa na jej druhý koniec popri francúzskych husárskych koňoch, popriväzovaných k stĺpom, popri strážach i popri vojakoch, čo salutovali svojmu plukovníkovi, a zvedavo si obzerali ruské uniformy. Podľa plukovníkových slov o dva kilometre ďalej je veliteľ divízie, ktorý Balašova prijme a odprevadí ho na miesto určenia.

Slnko už vyhuplo a veselo sa jagalo na sviežej zeleni.

Len čo vyšli za krčmu na kopec, vynorila sa spoza kopca skupinka jazdcov a na ich čele sa na vraníkovi, ktorého postroj sa ligotal na slnku, niesol vysoký človek v klobúku s chocholom, s čiernymi nakaderenými vlasmi, siahajúcimi až po plecia, v červenom plášti a s dlhými, dopredu vystrčenými nohami, ako jazdievajú Francúzi. Tento človek cvalom uháňal v ústrety Balašovovi, chochol mu rozvieval a drahokamy a zlaté šujtáše sa mu blyšťali v jasavom júnovom slnku.

Balašov bol už iba na dve konské dĺžky od jazdca s chocholom, ovešaného náramnicami, náhrdelníkmi a zlatom, ktorý sa mu niesol v ústrety s teatrálne slávnostnou tvárou, keď Julner, francúzsky plukovník, úctivo zašeptal: „Le roi de Naples.“ A naozaj, bol to Murat, nazývaný teraz neapolským kráľom. Hoci bolo celkom nepochopiteľné, prečo je neapolským kráľom, každý ho tak volal, ba aj sám bol o tom presvedčený, a preto sa tváril ešte slávnostnejšie a dôležitejšie ako predtým. Bol tak neochvejne presvedčený, že je naozaj neapolským kráľom, že v predvečer svojho odchodu z Neapola, keď sa prechádzal so ženou po uliciach a niekoľko Talianov mu zakričalo: „Viva il re! Nech žije kráľ!“, so smutným úsmevom sa obrátil k manželke a povedal: „Les malheureux, chudáci, nevedia, že ich zajtra opustím!“

Ale hoci neochvejne veril, že je neapolským kráľom, a hoci ho mrzelo, že za ním žialia poddaní, ktorých opúšťa, v poslednom čase, keď dostal príkaz opäť vstúpiť do vojenskej služby, a najmä po stretnutí s Napoleonom v Gdansku, keď mu najjasnejší švagor povedal: „Je vous ai fait Roi pour régner à ma manière, mais pas à la vôtre, spravil som vás kráľom, aby ste vládli nie podľa svojej vôle, ale podľa mojej,“ veselo sa pustil do známych povinností, a ako dobre živený, ale nestučnený kôň, súci bojovať, keď pocítil, že ho zapriahli, roztancoval sa pri oji, vyparádil sa čo najpestrejšie a najhonosnejšie a veselý a spokojný cválal po poľských cestách, sám nevediac kam a načo.

Keď zočil ruského generála, zaklonil s kráľovským majestátom hlavu s nakaderenými, po plecia siahajúcimi vlasmi a skúmavo sa zahľadel na francúzskeho plukovníka. Plukovník úctivo oznámil jeho veličenstvu, o akú významnú osobu ide, ale jej meno nevedel vysloviť. – De Bal-macheve! – povedal kráľ a rázne prekonal ťažkosť, ktorú nemohol zdolať plukovník, – charmé de faire votre connaissance, général, teší ma, že vás poznávam, – doložil s kráľovsky blahosklonným gestom. No len čo sa hlasno a rýchlo rozhovoril, jeho kráľovský majestát ho ihneď opustil a mimovoľne nasadil svoj dobrácky familiárny tón. Položil ruku na hrivu Balašovovho koňa.

– Eh bien, général, všetko nasvedčuje, že sa chýli k vojne, – povedal, akoby ľutoval, že ide o čosi, čo nemôže posudzovať.

– Sire, – odpovedal Balašov, – môj pán, ruský cár, si neželá vojnu, a ako Votre Majesté ráči vidieť, – Balašov vo všetkých pádoch skloňoval Votre Majesté, vaše veličenstvo; ustavičným opakovaním nevyhnutne vyznieval tento titul afektovane, no pre osobu, ktorú ním oslovoval, bol ešte čímsi novým.

Muratovi, kým počúval monsieur de Balachoff, žiarila tvár hlúpou spokojnosťou. Ale kráľovský titul zaväzuje: cítil, že sa s Alexandrovým vyslancom musí nevyhnutne pozhovárať o štátnických veciach ako kráľ a spojenec. Zoskočil z koňa, chytil Balašova popod pazuchu, odviedol ho pár krokov od úctivo čakajúceho sprievodu, prechádzal sa s ním sem a tam a usiloval sa zhovárať s ním dôležito. Poznamenal, že cisára Napoleona urazila požiadavka, aby stiahol svoje vojská z Pruska, a najmä preto, že sa táto požiadavka rozchýrila všade, čím utrpela dôstojnosť Francúzska. Balašov namietol, že na tejto požiadavke nie je nič urážlivé, lebo... Murat mu skočil do reči:

– Tak vy sa domnievate, že vojnu nezavinil cár Alexander? – nečakane sa spýtal s dobráckym hlúpym úsmevom.

Balašov vysvetlil, prečo sa nazdáva, že vojnu v skutočnosti začal Napoleon.

– Eh, mon cher général, – znova ho prerušil Murat, – z celého srdca si želám, aby sa panovníci navzájom dohodli a aby sa vojna, ktorá sa začala proti mojej vôli, skončila čo najskôr, – povedal tónom, akým sa spolu zhovárajú sluhovia rozvadených pánov, ktorí chcú zostať dobrými priateľmi. A vzápätí sa začal vyzvedať na veľkoknieža, na jeho zdravie a spomínal, ako veselo a zábavne trávili spolu čas v Neapole. A potom, akoby si zrazu spomenul na svoj kráľovský majestát, slávnostne sa vystrel a zaujal takú istú pózu ako pri korunovaní, hodil pravou rukou a povedal: – Nebudem vás dlhšie zdržiavať, generál; želám vám, aby sa vaše poslanie skončilo úspešne, – a pobral sa k svojmu sprievodu, ktorý ho úctivo vyčkával; chochol a červený vyšívaný plášť len tak za ním povieval a šperky sa blýskavo trblietali.

Balašov šiel ďalej; podľa Muratových slov predpokladal, že ho čo najskôr uvedú k Napoleonovi. Ale namiesto skorého stretnutia s Napoleonom ho zadržali stráže Davoutovho pešieho útvaru pri najbližšej dedine tak ako v prvej rojnici a privolaný pobočník veliteľa útvaru ho zaviedol do dediny k maršalovi Davoutovi.

5

Davout bol Arakčejev cisára Napoleona – nie Arakčejev zbabelý, ale práve taký horlivý, práve taký krutý a neschopný vyjadrovať svoju oddanosť ináč ako krutosťou.

V mechanizme štátneho organizmu sú tieto typy práve také potrebné, ako sú vlci potrební v organizme prírody, a vždy sú, vždy sa vyskytujú a držia pri moci, čo aké nezmyselné sa môže zdať, že vôbec existujú a sú dôverníkmi hlavy štátu. Jedine touto nevyhnutnosťou sa dá vysvetliť, ako sa mohol tento krutý Arakčejev, ktorý osobne vytrhával granatierom fúzy a mal také slabé nervy, že nezniesol nijaké nebezpečenstvo, ako mohol tento nevzdelaný a nedvoranský Arakčejev mať taký vplyv a moc pri Alexandrovej rytiersky ušľachtilej a jemnej povahe.

Balašov zastihol maršala Davouta v kôlni sedliackej chalupy, ako sedel na súdku, zahĺbený do písomných prác – kontroloval účty. Pri ňom stál pobočník. Akiste by sa bola našla lepšia miestnosť, ale maršal Davout bol jeden z tých ľudí, ktorí náročky vyhľadávajú ťažké životné podmienky, len aby mali právo tváriť sa zamračene. Preto sa vždy náhlia a majú práce až nad hlavu. „Kdeže sa tu dá myslieť na príjemné stránky ľudského života, keď, ako vidíte, sedím na súdku v špinavej kôlni a pracujem,“ dalo sa vyčítať z jeho tváre. Hlavné potešenie a potrebu vidia títo ľudia v tom, že ak sa im aj naskytne nejaké životné osvieženie, tak mu vyhodia na oči svoju chmúrnu a húževnatú činnosť. Toto potešenie si dovolil Davout, keď k nemu priviedli Balašova. Keď k nemu vošiel ruský generál, ešte väčšmi sa zahĺbil do práce, iba fľochol cez okuliare na jeho tvár, rozjarenú utešeným ránom a rozhovorom s Muratom, ale nevstal, ani sa nepohol, iba sa ešte väčšmi zamračil a zlostne uškrnul.

Keď vybadal, že sa Balašova nemilo dotklo takéto privítanie, zdvihol hlavu a odmerane sa ho spýtal, čo si želá.

Balašov sa domnieval, že ho Davout takto prijal iba preto, lebo nevie, že je generálnym pobočníkom cára Alexandra, ba dokonca jeho zástupcom pred Napoleonom, preto rýchlo uviedol svoju hodnosť a poslanie. Ale proti jeho očakávaniu Davout ho vypočul, a bol k nemu ešte chladnejší a nezdvorilejší.

– A kdeže je váš prípis? – spýtal sa. – Dajte mi ho, pošlem ho à l’Empereur.

Balašov odpovedal, že má príkaz odovzdať ho cisárovi osobne.

– Príkazy vášho cára platia vo vašej armáde, ale tu musíte robiť to, čo vám vravia, – odbil ho Davout.

A akoby chcel dať ruskému generálovi ešte väčšmi pocítiť, aký je závislý od hrubej sily, poslal pobočníka po dozorného dôstojníka.

Balašov vytiahol obálku s panovníkovým listom a položil ju na stôl – vlastne na dvere s trčiacimi odtrhnutými pántmi, položenými na dva súdky. Davout vzal obálku a prečítal nápis.

– Máte plné právo prejaviť mi či neprejaviť úctu, – povedal Balašov. – Ale dovoľte, aby som vám pripomenul, že mám česť byť generálnym pobočníkom jeho veličenstva...

Davout si ho mlčky premeral a zjavné rozčúlenie a rozpaky, ktoré sa odzrkadlili Balašovovi na tvári, mu zrejme spôsobili radosť.

– Prejaví sa vám náležitá úcta, – povedal, obálku strčil do vrecka a vyšiel z kôlne.

O chvíľku vstúpil maršalov pobočník pán de Castré a zaviedol Balašova do miestnosti, ktorú preňho pripravili.

Balašov obedoval v ten deň v kôlni s maršalom na tej istej doske položenej na súdkoch.

Na druhý deň odišiel Davout zavčasu ráno, dal si zavolať k sebe Balašova a dôrazne mu povedal, že ho žiada, aby zostal tu, alebo ak by dostali príkaz, aby postupoval spolu s jeho batožinou a aby sa s nikým nezhováral iba ak s pánom de Castré.

Po štvordňovej samote, nude, po vedomí podriadenosti a bezvýznamnosti, obzvlášť citeľnej pre toho, kto sa len nedávno pohyboval v najvyšších mocenských kruhoch, po niekoľkodenných pochodoch s maršalovou batožinou a s francúzskymi vojskami, ktoré obsadili celý kraj, priviezli Balašova do Vilna, obsadeného teraz Francúzmi, tou istou bránou, ktorou pred štyrmi dňami odišiel.

Na druhý deň prišiel k Balašovovi cisárov komorský pán, monsieur de Turenne, a odovzdal mu odkaz, že ho cisár Napoleon ráči poctiť audienciou.

Pred štyrmi dňami stáli pred domom, kde priviedli Balašova, stráže Preobraženského pluku, no teraz tu stáli dvaja francúzski granatieri v modrých, na prsiach rozopnutých uniformách a v huňatých čiapkach, sprievod husárov a hulánov a veľkolepá suita pobočníkov, pážat a generálov, ktorí vyčkávali na priedomí pri osedlanom koni a pri jeho mamelukovi Roustanovi, kedy vyjde Napoleon. Napoleon prijal Balašova v tom istom dome vo Vilne, z ktorého ho vyslal Alexander.