Lisa Kleypas

DEVIL IN SPRING

Copyright © 2017 by Lisa Kleypas

Translation © 2017 by Lucia Lukáčová

Cover art © 2017 by Alan Ayers

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu Devil in Spring

(Avon Books, an Imprint of Harper CollinsPublishers,

New York 2017) preložila Lucia Lukáčová.

Redigovala Jana Holková.

Korigovala Jana Rovenská.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2017

ako svoju 1161. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5673-6

Carrie Feronovej za jej mimoriadnu láskavosť,

húževnatosť a nadhľad.

Môj život aj moja tvorba sú vďaka Tebe radostnejšie.

Prológ

Evangeline, vojvodkyňa z Kingstonu, vybrala svojho vnuka z detskej vaničky a zababušila ho do mäkkej bielej osušky. Batoľa radostne zvýsklo, naplo statné nôžky a stavalo sa jej na kolenách. Mokrými prstami jej skúmalo tvár a vlasy. Jeho neobratná náklonnosť Evie rozosmiala. „Opatrne, Stephen,“ zakvílila, keď ju zdrapil za dvojitý perlový náhrdelník na krku. „Bože, vedela som, že si ho nemám brať, keď ťa idem kúpať. Akoby som tušila, že ťa bude p-pokúšať...“ Evie sa celý život zajakávala, no v porovnaní s detstvom a mladosťou už len veľmi mierne.

„Vaša milosť!“ zvolala mladá pomocnica Ona a ponáhľala sa k nej. „Urobila by som to za vás. Pán Stephen je už riadny chlap, ťažký ako skala.“

„Ale veď to nič nebolo,“ ubezpečila ju Evie. Vybozkávala dieťatko na ružové líca a páčila mu perly zo zovretia.

„Ste veľmi láskavá, vaša milosť, že mi pomáhate s deťmi, keď má pestúnka voľno.“ Pomocnica opatrne vzala vojvodkyni dieťa z náručia. „Všetky slúžky by to s radosťou urobili za vás, isto máte dôležitejšie veci na práci.“

„N-nič nie je dôležitejšie než moje vnúčatá. Rada pobudnem v detskej izbe, p-pripomína mi to chvíle, keď boli moje deti malé.“

Ona sa zachichotala, keď sa jej Stephen načiahol za bielym skladaným čepcom na hlave. „Napudrujem ho a oblečiem.“

„Tak ja odpracem po kúpaní,“ ponúkla sa Evie.

„Nie, vaša milosť, to nesmiete.“ Pomocnica hľadala vhodnú mieru medzi úctivosťou a dohováraním. „Rozhodne nie v krásnych hodvábnych šatách. Mali by ste si čítať alebo sa venovať ručným prácam v salóne.“ Evie otvorila ústa, chcela niečo povedať na svoju obranu. „Pestúnka by ma zaškrtila, keby sa dozvedela, že ste mi pomáhali,“ pohotovo dodala Ona.

Šach mat.

Evie vedela, že pestúnka by ich zaškrtila obe, a tak len rezignovane prikývla. „Veď mám zásteru,“ nečujne zašomrala popod nos.

Pomocnica vyšla z kúpeľne so spokojným úsmevom na tvári a odniesla Stephena do detskej izby.

Evie kľačala na podložke pred vaňou. Načiahla sa za chrbát a chcela si rozviazať flanelovú zásteru. Skormútene si pomyslela, že nie je jednoduché plniť očakávania služobníctva o tom, ako by sa vojvodkyňa mala správať. Personál sa rozhodol brániť jej vo všetkých namáhavejších činnostiach. Mohla si akurát pomiešať čaj striebornou lyžičkou. A hoci už bola babičkou dvoch vnúčat, stále sa tešila štíhlemu, zdravému telu. A tak jej nebolo zaťažko vybrať klzké batoľa z vane či vystrájať s deťmi v sade. Práve minulý týždeň ju hlavný záhradník karhal za to, že vyliezla na kamenný múr po zatúlané hračkárske šípy.

Nahmatala uzol na chrbte. Začula, ako k nej ktosi pristúpil. Hoci bol návštevník ticho ako myška, dobre vedela, kto je to, ešte prv než si k nej čupol. Mocnými prstami jej odtiahol ruky a obratne jej rozviazal zásteru.

Hlboký zamatový šepot jej pohladil citlivú pokožku šije.

„Vidím, že sme vzali do služby novú pestúnku. Aké potešujúce...“ Rafinované mužské dlane vkĺzli pod uvoľnenú zásteru a plynule sa jej presunuli od pása až k prsiam. „Pekne tvarovaná slúžtička... Šípim, že si budete dobre počínať...“

Evie zatvorila oči a chrbtom sa mu oprela o stehná. Na krku cítila jemný dotyk pier. Boli hriešne zmyselné.

„Mal by som vás vystríhať pred pánom domu,“ pokračoval zvodný hlas. „Držte sa od neho čo najďalej. Je to starý chlipník.“

Ústa jej roztiahlo do úsmevu. „Dostalo sa mi do uší. Je naozaj taký zhýralý, ako sa povráva?“

„Nie. Je oveľa horší. Najmä červenovlásky by sa pred ním mali mať na pozore.“ Z drdola jej vytiahol niekoľko vláseniek. Po chrbte jej skĺzol dlhý vrkoč. „Dievča, dievča... Obávam sa, že vás nenechá na pokoji...“

Evie sa zachvela od blaženosti, keď jej krk zasypal bozkami.

„A čo mi radíte? A-ako by som k nemu mala pristupovať?“

„Nahá,“ precedil pomedzi bozky.

Z hrdla sa jej vydral bezmocný chichot. Obrátila k nemu tvár. Ešte aj po tridsiatich rokoch manželstva sa jej pri pohľade na manžela zastavilo srdce. Sebastian – kedysi lord St. Vincent, teraz vojvoda z Kingstonu – rokmi dozrel ako víno. Svojím výnimočným zjavom vzbudzoval rešpekt a súčasne obdiv. Titul vojvodu získal pred desiatimi rokmi a spolu s ním aj vážnosť prislúchajúcu mužovi s vysokým postavením. No stačil jediný pohľad do nezvyčajných belasých očí a človek si razom spomenul, že má niečo do činenia s niekdajším najväčším zhýralcom v celom Anglicku. Vlastne, ešte vždy ním bol. Evie by o tom mohla rozprávať...

Čas bol k Sebastianovi milosrdný. Bol to nádherný muž, štíhly a elegantný. Na spánkoch mu v zlatohnedých vlasoch presvitali prvé šediny. Lev v plnej sile, ktorému by sa dobrovoľne nikto nepostavil do cesty. Zrelý vek mu prepožičal pokoj, bystrosť a prirodzenú autoritu. Videl a zažil toho dosť, a tak sa dal málokedy vyviesť z miery. Ak vôbec. Keď ho však niečo rozveselilo či dojalo, jeho neodolateľný úsmev priam spaľoval.

„Bože, to si ty,“ naoko prekvapene utrúsil. Čudoval sa, ako sa ocitol na rohožke pred vaňou s manželkou v náručí.

„Chystal som sa zneuctiť nepoddajnú slúžku, no ty si oveľa tvrdší oriešok.“

„Môžeš zneuctiť mňa,“ veselo mu ponúkla Evie. Sebastian sa usmial a žiarivým pohľadom jej nežne preskúmal tvár. Uhladil jej niekoľko neposlušných prameňov svetlých marhuľových vlasov, kedysi ohnivočervených. „Moja láska, usilujem sa o to už tridsať rokov. No aj napriek sústavnej snahe...“ pery jej pošteklil zmyselný bozk, „... máš stále ten istý nevinný pohľad dievčaťa, s ktorým som utiekol. Nemohla by si sa tváriť zúboženejšie? Rozčarovane?“ Nečujne sa zasmial nad jej úsilím vyhovieť mu a znova ju pobozkal, tentoraz zmyselnejšie.

Zrýchlil sa jej tep.

„Prečo si za mnou prišiel?“ ťažkopádne vyslovila Evie. Naklonila hlavu nabok, keď jej perami brázdil krk.

„Práve som sa dopočul novinu o tvojom synovi.“

„Ktorého máš na mysli?“

„Gabriela. Vyvolal škandál.“

„Prečo je to tvoj syn, keď si naňho hrdý, a môj, len keď niečo vyparatí?“ podpichla ho Evie. Sebastian jej medzitým vyzliekol zásteru a rozopol korzet.

„Som cnostný rodič,“ odvetil. „Skazenosť musel zdediť po tebe.“

„M-máš to popletené. Je to presne naopak,“ uviedla veci na pravú mieru.

„Naozaj?“ Sebastian ju nežne láskal a premýšľal nad jej slovami. „Takže ja som nemravný? Nie, miláčik, tak to nebude... Z nás dvoch si predsa nemravná ty...“

„Ty,“ presvedčivo odsekla. Dych sa jej zrýchlil, jeho dotyky boli čoraz odvážnejšie.

„Hm. Raz a navždy si to musíme vysvetliť. V posteli.“

„Počkaj. Čo je s Gabrielom? Ten škandál... má niečo spoločné... s ňou?“ Bolo viac-menej verejným tajomstvom, že Gabriel má pomer s manželkou amerického veľvyslanca. Pochopiteľne, Evie bola od začiatku proti ich vzťahu a dúfala, že sa čoskoro skončí. Odvtedy uplynuli už dva roky.

Sebastian zdvihol hlavu a trochu ustarostene na ňu pozrel. Krátko si vzdychol. „Podarilo sa mu kompromitovať dcéru grófa. Ravenelovú.“

Evie sa zamračila, to meno nepočula prvý raz. „Poznáme sa s jej rodinou?“

„Poznal som starého grófa, lorda Treneara. Jeho žena bola prelietavá a povrchná... Raz ste sa stretli na večierku a rozprávali ste sa o jej zbierke orchideí.“

„Áno, už si spomínam.“ Evie sa nepáčila. „Majú dcéru?“

„Dvojčatá. Je to ich prvá sezóna. A tvoj idiotský synáčik sa s ktorousi dal nachytať in flagrante delicto.“

„Ide v šľapajach svojho otca,“ utrúsila Evie.

Sebastiana sa jej poznámka napohľad veľmi dotkla. S gráciou sa vyšvihol na nohy a pomohol jej vstať. „Jeho otec sa jakživ nikomu nedal dolapiť.“

„Iba mne,“ samoľúbo vyslovila Evie. Sebastian sa zasmial. „Pravda.“

„Čo vlastne znamená in flagrante delicto?“

„V doslovnom preklade? V zápale činu.“ Poľahky ju zdvihol na ruky. „Na rade je praktická ukážka.“

„Ale čo š-škandál? Čo je s Gabrielom a tým dievčaťom od Ravenelovcov a...“

„Všetko ostatné počká,“ rázne ju umlčal Sebastian. „Chystám sa ťa zneuctiť už desaťtisíci raz, Evie, a žiadam ťa, aby si sa aspoň raz sústredila.“

„Áno, môj pane,“ poslušne vyslovila. Ovinula si mu ruky okolo krku a dala sa odniesť do spálne.

Kapitola 1

Londýn 1876 o dva dni skôr

Lady Pandora Ravenelová sa umárala od nudy. Bola priam otrávená na smrť. Už ju nudilo aj nudiť sa. A to sa londýnska sezóna ani poriadne nezačala. Ako má vydržať blížiace sa štyri mesiace spoločenských podujatí? Kým parlament skončí svoje zasadanie a šľachtické rodiny sa vrátia do vidieckych sídel, čaká ju prinajmenšom šesťdesiat večerí, päťdesiat plesov a bohviekoľko večierkov a koncertov. Také čosi sa nedá prežiť!

Spustila plecia a oprela sa o operadlo stoličky. Sledovala preplnenú tanečnú sálu. Džentlmeni boli oblečení v spoločenskej čierno-bielej, dôstojníci zase v uniformách, s typickými čižmami na nohách. Dámy zahaľoval hodváb či tyl. Prečo sem všetci prišli? A čo také si ešte môžu povedať, čo si nepovedali na predchádzajúcom plese?

Najhorším druhom samoty je byť jediným človekom v dave, ktorý sa nezabáva, rozmrzene si pomyslela Pandora. Niekde vo víre tancujúcich ktorýsi nádejný ctiteľ dôstojne viedol v rytme valčíka jej dvojča. Ani Cassandru sezóna doteraz nenadchla, bola pre ňu rovnakým sklamaním ako pre Pandoru. No Cassandra sa na tú podivnú hru podujala o čosi ochotnejšie.

„Sedíš tu utiahnutá v kúte... Nechceš sa radšej prejsť po sále a s niekým sa porozprávať?“ navrhla jej Cassandra v priebehu večera.

„Nie, lebo keď sedím v kúte, môžem premýšľať o zaujímavých veciach. Nechápem, ako hodiny vydržíš v spoločnosti únavných ľudí.“

„Všetci nie sú únavní,“ namietla Cassandra.

Pandora na ňu nedôverčivo pozrela. „Bol medzi džentlmenmi, ktorých si doteraz spoznala, aspoň jeden, s ktorým by si sa chcela znova vidieť?“

„Ešte nie,“ priznala Cassandra. „Ale nevzdám sa, kým sa nezoznámim so všetkými.“

„Ak si sa už zoznámila s jedným,“ trpko podotkla Pandora, „zoznámila si sa so všetkými.“

Cassandra mykla plecom. „Pri rozhovore plynie čas oveľa rýchlejšie. Mala by si to skúsiť.“

Ako na potvoru, spoločenská konverzácia Pandore vôbec nešla. Nevedela predstierať záujem, keď sa nejaký nafúkanec vystatoval a vyzdvihoval svoje úspechy, keď sa chvastal, aký je medzi priateľmi obľúbený a ako ho ostatní obdivujú. A tobôž nemala trpezlivosť so šľachticmi v pokročilom veku. Bažili po spoločnosti mladej manželky, no najmä po opatere. A už vôbec ju nezaujímali vdovci, ktorí okato hľadali potenciálnu plemennú kobylu. Pri predstave, že by sa jej ktorýsi dotkol čo len rukou v rukavici, jej prišlo nevoľno. A s takými má zdvorilo konverzovať? Uvedomila si, ako veľmi ju zožiera nuda. Hľadela na lesklé parkety pod nohami a premýšľala, koľko slov možno vymyslieť zo slova otrávená. Tráva... otrava... tvar... ovar...

„Pandora,“ ozval sa prenikavý hlas jej gardedámy. „Prečo znova sedíte v kúte? Ukážte mi tanečný poriadok.“ Pandora pozrela na Eleanor, lady Berwickovú, a neochotne jej podala skladací vejárik.

Grófka, vysoká žena s bezchybným držaním tela a výraznými proporciami, otvorila perlový obal a chladne prebehla očami po tenkých listoch vejára. Všetky boli prázdne. Stiahla pery ako šnúrku na mešci. „Dávno to malo byť plné,“ zasipela.

„Vyvrtla som si členok,“ zamumlala Pandora, no vyhla sa grófkinmu priamemu pohľadu. Ak chcela sedieť v kúte a uniknúť vážnemu spoločenskému prešľapu, musela predstierať, že ju bolí noha. Pravidlá etikety umožňovali dáme odmietnuť tanečníka pre únavu či zranenie. Po zvyšok večera však nemohla prijať nijaké pozvanie do tanca.

Grófkin ľadový hlas odrážal nesúhlas. „Takto sa chcete odvďačiť lordovi Trenearovi za jeho veľkorysosť? Prečo ste ho nechali zaplatiť za všetky nové róby a doplnky, keď ste svoju prvú sezónu mienili presedieť?“

Pandore to nebolo ľahostajné. Bratranec Devon, lord Trenear, získal grófstvo minulý rok po smrti ich brata Thea. K nej aj ku Cassandre bol neuveriteľne štedrý. Nielenže im doprial pekné oblečenie na sezónu, ale zabezpečil im tiež dostatočne veľké veno. A veno bolo zárukou záujmu súcich slobodných džentlmenov. Bolo nad slnko jasnejšie, že ich nebohí rodičia by takí veľkorysí neboli.

„Nemienila som ju presedieť,“ zahundrala Pandora. „Len som si neuvedomila, aké to bude ťažké.“ Najmä tanec...

Niektoré tance, napríklad mazúrku alebo štvorylku, by ešte zvládla. Dokonca udržala aj rytmus, ak ju tanečný partner nevykrúcal príliš rýchlo. Ale valčík predstavoval nebezpečenstvo doslova v každom ohľade. Stačila prudšia otočka a Pandora okamžite strácala rovnováhu. V tme, kde sa nemohla orientovať podľa zraku, strácala aj pevnú pôdu pod nohami. Lady Berwicková netušila o jej probléme. Hrdosť a strach z poníženia bránili Pandore vyjsť s pravdou von. Jej tajomstvo a príbeh, ktorý sa k nemu viazal, poznala len Cassandra. Už roky jej ho pomáhala udržať pod pokrievkou.

„Je to ťažké len preto, že si to sama sťažujete,“ vyštekla lady Berwicková.

„Nechápem, prečo sa mám vystavovať toľkým nepríjemnostiam, len aby si som ulovila manžela, ktorému sa aj tak nebudem páčiť.“

„Či sa manželovi páčite, alebo nepáčite, nie je rozhodujúce. Manželstvo nemá s osobnými citmi nič spoločné. Je to zväzok záujmov.“

Pandora držala jazyk za zubami, aj keď nesúhlasila. Približne pred rokom sa ich staršia sestra Helen vydala za pána Rhysa Winterborna, Walesana bez šľachtického pôvodu. Boli veľmi šťastní. A šťastní boli aj bratranec Devon a jeho manželka Kathleen. Vzťahov z lásky možno bolo ako šafranu, ale rozhodne neboli nemožné. Pandora si však takú budúcnosť nevedela predstaviť. Na rozdiel od Cassandry, romantickej duše, ona nikdy nesnívala o manželovi a deťoch. Nechcela nikomu patriť a najmä nechcela, aby niekto patril jej. Ak by sa aj prinútila k tomu, čo sa od nej očakávalo, vedela, že tradičný rodinný život jej nikdy neprinesie uspokojenie.

Lady Berwicková si vzdychla a posadila sa vedľa nej. Chrbát držala rovnobežne s operadlom stoličky. „Máme tu máj. Spomínate si, čo som vám vravela?“

„Je to najdôležitejší mesiac sezóny. V máji sa konajú najvýznamnejšie podujatia.“

„Správne.“ Lady Berwicková jej vrátila tanečný poriadok.

„Po dnešku očakávam, že sa vynasnažíte. Dlhujete to lordovi a lady Trenearovcom. A aj sebe. Dovolím si povedať, že to dlhujete aj mne. Vynaložila som nemalé úsilie, aby som z vás niečo vykresala.“

„Máte pravdu,“ potichu priznala Pandora. „A je mi úprimne ľúto, že vám robím starosti. Ale uvedomila som si, že sezóna nie je nič pre mňa. Nechcem sa vydať. Pracujem na tom, aby som bola sebestačná a žila nezávisle. Ak sa na mňa usmeje šťastie, budem úspešná a nikto sa už o mňa nebude strachovať.“

„Narážate na ten nezmysel so spoločenskou hrou?“ s opovrhnutím v hlase sa spýtala grófka.

„Nie je to nijaký nezmysel, ale hotová vec. Práve mi udelili patent. Spýtajte sa pána Winterborna.“

Pandora odjakživa zbožňovala hračky a salónne hry. Pred rokom vymyslela spoločenskú hru. S podporou pána Winterborna požiadala o udelenie patentu. Mala v úmysle dať ju vyrobiť a distribuovať. Pánu Winterbornovi patril najväčší obchodný dom v celom Anglicku. Súhlasil, že jej vystaví objednávku na päťsto kusov. Nepochyboval, že hra sa bude dobre predávať. Ak už pre nič iné, tak určite preto, že na trhu nebola takmer nijaká konkurencia. Obchod so spoločenskými hrami v Amerike priam prekvital vďaka spoločnosti Miltona Bradleyho, no v Británii bol ešte v plienkach. Pandora medzitým vymyslela ďalšie dve stolové hry a aj tie si chcela dať patentovať. Jedného dňa zarobí toľko peňazí, že už nebude od nikoho závislá.

„Hoci mám pána Winterborna v úcte,“ čertila sa lady Berwicková, „viním ho, že vás v tom bláznovstve podporuje.“

„Myslí si, že mám obchodnícky potenciál.“

Grófka sa strhla, akoby ju poštípala osa. „Pandora, ste dcéra grófa. Bolo by strašné, keby ste sa vydali za obchodníka alebo továrnika. No je nemysliteľné, aby ste boli sebestačnou! Všade vás budú odmietať! Vyčlenia vás zo spoločnosti!“

Pandora ostražito preletela očami dav v tanečnej sále.

„Prečo by malo niekomu z nich záležať na tom, aký život si zvolím?“

„Lebo ste jedna z nich. A verte mi, že ich to neteší o nič viac než vás.“ Grófka krútila hlavou. „Nemôžem predstierať, že vás chápem, moja drahá. Vždy ste mi pripadali, akoby ste mali v hlave ohňostroj, čo sa bláznivo krúti... Ako sa mu hovorí?“

„Ohnivé koleso.“

„Áno. Točí sa, prská, všade samá žiara a hluk. Robíte úsudky bez toho, aby ste sa unúvali preskúmať detaily. Je dobré, keď niekto dostal múdrosť do vienka, ale prílišné mudrovanie zvyčajne prináša rovnaký výsledok ako ľahostajnosť. Nazdávate sa, že môžete úmyselne obchádzať nastavenie tohto sveta? Očakávate, že vás ľudia budú obdivovať len preto, že ste iná?“

„Isteže nie.“ Pandora šermovala prázdnym tanečným poriadkom. Sústavne ho otvárala a zatvárala. „Ale nemuseli by ma za to odsudzovať.“

„Pochabé tvrdohlavé dievča! A prečo by nemali? Neprispôsobivosť je len prezlečená samoľúbosť.“ Bolo zjavné, že grófka by rada vychutnala poriadnu prednášku, no zaťala zuby a vstala. „V rozhovore budeme pokračovať neskôr.“ Zvrtla sa a mierila na opačnú stranu sály k hlúčiku zatrpknutých šľachtických vdov so sliedivým pohľadom.

Pandore začalo zvoniť v ľavom uchu, akoby sa jej tam rozochvel medený drôt. Občas sa jej to stávalo, keď ju prepadla úzkosť. Vydesila sa. Pálili ju oči, zalievali ich slzy zúfalstva. Kristepane, väčšie poníženie by už ani nemohla zažiť – výstredná nešikovná čudáčka narieka v kúte tanečnej sály! Nie, to sa nestane. Razantne vyskočila zo stoličky. Nechýbalo veľa a skoro ju prekopŕcla na zem.

„Pandora,“ ozval sa čísi naliehavý hlas. „Potrebujem vašu pomoc.“

Pandora sa zmätene otočila práve vo chvíli, keď k nej pristúpila Dolly, lady Colwicková.

Dolly, mladšia dcéra lady Berwickovej, bola energická tmavovláska. Ich rodiny sa spriatelili, keď sa lady Berwicková podujala naučiť Pandoru a Cassandru pravidlám etikety. Dolly bola krásavica a tešila sa obľube. Kým ostatné dievčatá sa k Pandore správali s odstupom alebo ju zosmiešňovali, Dolly k nej bola vždy milá. Pred rokom, keď mala Dolly svoju prvú sezónu, stala sa hviezdou londýnskej spoločnosti. Na každej spoločenskej udalosti za ňou tiahol dav slobodných džentlmenov. Nie je to tak dávno, čo sa vydala za Arthura, lorda Colwicka. Bol od nej o dobrých dvadsať rokov starší, no jeho zjavným prínosom bol veľký majetok a budúci titul markíza.

„Čo sa deje?“ starostila sa Pandora.

„Najprv mi sľúbte, že to nepoviete mame.“

Pandora sa zaškľabila. „Viete predsa, že kým si viem poradiť, obchádzam ju na hony. Stalo sa niečo?“

„Stratila som náušnicu.“

„To je mrzuté,“ ľutovala ju Pandora. „Ale to sa predsa stáva. Sama som toho postrácala neúrekom!“

„Nie, tak som to nemyslela. Lord Colwick mi na dnešný večer vybral zo sejfu zafírové náušnice po svojej matke.“ Dolly otočila hlavu a ukázala ťažký zafír zdobený diamantmi, ktorý sa jej hompáľal na uchu. „Nejde iba o to, že som jednu stratila,“ neveselo pokračovala. „Ale najmä o to kde. Viete, na krátku chvíľu som sa vytratila von s jedným svojím niekdajším ctiteľom. Ak by sa to lord Colwick dozvedel, je so mnou koniec!“

Pandora na ňu vytreštila oči. „Prečo ste to urobili?“

„No, pán Hayhurst bol môj obľúbenec spomedzi všetkých nápadníkov. Chudák, sobášom s lordom Colwickom som mu zlomila srdce. Stále mi je nablízku. Nejako som si ho chcela udobriť, a tak som súhlasila so stretnutím. Išli sme do altánku za zadnými terasami. Musela som ju stratiť niekde tam, keď sme sedeli na lavici.“ Zaslzené oči sa leskli.

„Nemôžem sa po ňu vrátiť. Už som bola preč dlhšie, než je prípustné. Keď manžel zistí, že náušnica je fuč... nechcem ani pomyslieť, čo sa stane.“

Nasledovalo napäté ticho pretkané očakávaním. Pandora prebehla očami okná v tanečnej sále. V skle sa odrážala žiara svetiel. Vonku sa zotmilo. Na chrbte jej naskočila husia koža. Nerada niekam chodila v noci, tobôž sama. No Dolly sa tvárila zúfalo. Pandora jej nevedela povedať nie. Napokon, Dolly k nej bola odjakživa veľmi milá.

„Chcete, aby som vám ju priniesla?“ zdráhavo sa ponúkla.

„Urobili by ste to pre mňa? Odbehnete do altánku, nájdete náušnicu a raz-dva ste naspäť. Nemôžete zablúdiť, len sa držte štrkového chodníka krížom cez trávnik. Prosím, prosím, Pandora, drahá, zachránite mi život...“

„Nemusíte prosiť,“ zastavila ju Pandora. Bola rozrušená, no súčasne jej bolo do smiechu. „Urobím, čo bude v mojich silách, aby som ju našla. Dolly, teraz, keď ste vydatá, nemali by ste sa stretávať s pánom Hayhurstom. Nemôže byť hoden takého rizika.“

Dolly na ňu užialene pozrela. „Lorda Colwicka mám rada, ale nikdy ho nebudem milovať ako pána Hayhursta.“

„Prečo ste sa potom nevydali zaňho?“

„Pán Hayhurst má dvoch starších bratov, nikdy nebude mať titul.“

„Ale keď ho milujete...“

„Nebláznite, Pandora. Láska je pre neurodzené dievčatá.“ Dolly sa ustráchane rozhliadla po sále. „Nikto sa nepozerá,“ hlesla. „Teraz sa môžete nepozorovane vytratiť, ak sa poponáhľate.“

Veru sa poponáhľa! Za tmy sa vonku nezdrží dlhšie, než bude treba. Kiežby so sebou mohla vziať Cassandru, svoju vernú družku! Ale bude lepšie, keď ju nechá tancovať. Aspoň na seba neupúta pozornosť lady Berwickovej.

Nenáhlivým krokom vykročila popri stene. Míňala debaty o opere, Hyde Parku a posledných módnych výstrelkoch. Keď prechádzala poza chrbát lady Berwickovej, strachovala sa, že sa gardedáma otočí a vrhne sa na ňu ako morský orol na parmu. Našťastie grófka pozorovala tanečné páry krútiace sa na parkete v svižnom víre pestrofarebných sukieň a tmavých nohavíc.

Pandorin odchod zo sály zrejme nikto nepostrehol. Pridala do kroku. Zbehla hlavným schodiskom, prešla krížom cez veľkú halu s balkónmi, až prišla k žiarivo vysvietenej galérii tiahnucej sa po celej dĺžke domu. Steny zdobili rady portrétov. Generácie vážených aristokratov sledovali jej rýchle kroky po vykladanej podlahe. Pribehla k dverám vedúcim na terasu za domom a zastala na prahu. Hľadela do tmy ako pasažier na palube lode. Noc bola tmavá a chladná. Nechcelo sa jej opustiť bezpečie domu. Ale zástup horiacich záhradných fakieľ – medených misiek s olejom na vysokých železných tyčiach – lemujúcich chodník krížom cez široký trávnik ju trochu upokojil.

Sústredila sa na svoju úlohu a trielila cez zadnú terasu až k trávniku. Nahusto vysadené borovice prenikavo rozvoniavali a prerazili zápach majestátnej Temže, tečúcej na hranici panstva. Od rieky k nej doliehali hlboké mužské hlasy a údery kladiva. V rámci príprav na ohňostroj tam robotníci upevňovali lešenie. Na záver večera sa hostia zhromaždia na zadnej terase a balkónoch na poschodiach, odkiaľ budú sledovať prácu pyrotechnikov.

Štrkový chodník sa kľukatil okolo obrovskej sochy starobylého riečneho boha s dlhou bradou a typickou postavou. Socha ležala na obrovskom kamennom podstavci a v ruke nedbanlivo zvierala trojzubec. Boh bol zobrazený úplne nahý, na sebe mal iba plášť. Vyzeralo to hlúpo.

„Na Adama na verejnosti?“ uštipačne utrúsila Pandora, keď prechádzala popri nej. „Človek by to očakával pri klasickej antickej soche, ale vás, pane, nič neospravedlňuje.“

Pokračovala k altánku, čiastočne ukrytom za tismi a rozbujnenou popínavou ružou. Stál na tehlových základoch. Bol zhotovený z dreva, steny z lát siahali do polovice nosných hranolov. Zdobili ho panely z farebného skla a osvetľoval iba neveľký lampáš visiaci zo stropu. Váhavo vyšla po dvoch drevených schodoch a vkročila dnu. V altánku bol jediný kus nábytku – vyrezávaná lavica pripevnená k dreveným trámom.

Pandora sa rozhliadla po stratenej náušnici. Podkasala si sukne, aby neťahala spodok šiat po špinavej podlahe. Mala oblečenú svoju najkrajšiu róbu – plesové šaty z perleťového hodvábu, ktorý sa z jedného uhla javil ako strieborný, z druhého pripomínal levanduľu. Šaty mali spredu veľmi jednoduchý strih. Korzet bol hladký, výstrih hlboký a naberaný. Chrbát zdobila dômyselná sieť záševkov zbiehajúcich sa v hodvábnom vodopáde, ktorý sa čeril a jagal, vždy keď sa pohla.

Najprv nadvihla každý vankúš na lavici, potom na ňu vyliezla. Nazrela do priestoru medzi operadlom a lomenou stenou. Na tvári sa jej usadil spokojný úsmev. Na podlahe pri stene sa čosi ligotalo. Už len prísť na to, ako sa k náušnici dostať. Ak by si kľakla na zem, do sály by sa vrátila ufúľaná ako čert.

Operadlo lavice zdobili vyrezávané ornamenty. Pandora si pomyslela, že medzi ozdobné vzory by sa dala prestrčiť ruka. Rýchlo si stiahla rukavice a schovala ich do skrytého vrecka na šatách. Šikovne si podkasala sukne a kľakla si na lavicu. Medzi drevené ornamenty vopchala ruku až po lakeť. Ibaže prsty sa nedotkli zeme. Nahla sa nižšie. Čosi ju potiahlo za vlasy. Vzápätí sa ozvalo jemné cinknutie. Z účesu jej vypadla vlásenka. „Sto hromov!“ zakliala. Natočila sa a zvrtla plecia, aby sa ešte väčšmi vtesnala do priestoru. Prstami nahmatala náušnicu a pevne ju zovrela do dlane. Chcela sa vysúkať von, no dostala sa do nečakaných ťažkostí. Vyrezávané časti lavice ju obomkli ako čeľuste žraloka. Prudšie sa vzoprela, no šaty sa jej o niečo zachytili. Švy zapraskali. Ani sa nepohla. Už len to jej chýbalo, aby sa vrátila do sály ako ošklbaná hus!

Chcela si nahmatať šaty zozadu, no jemný hodváb opäť povolil. Znova sa rýchlo naklonila a skúsila vycúvať v inom uhle... No šaty sa zachytili ešte silnejšie. Zúbkované hrany vyrezávaných ornamentov sa jej zaryli do kože. Chvíľu sa mrvila a vrtela, potom znehybnela. Jediný pohyb vykonávali jej pľúca. Dýchala prudko a ustráchane.

„Neuviazla som,“ nahlas sa povzbudzovala. „Vylúčené.“ Bezmocne sa zmietala. „Bože môj! Je to tak! Uviazla som! Bodaj to čert vzal!“ Ak by ju niekto uvidel, do konca života by bola terčom posmechu. Možno by sa s tým vyrovnala, no odniesla by si to jej rodina. Ukazovali by na nich prstom ako na čudákov. A Cassandra by na sezónu mohla rovno zabudnúť. To nemôže dopustiť!

V zúfalstve a bezmocnosti si spomenula na najneslušnejšie slovo, aké poznala. „Dofrasa!“ V okamihu ju zalial ľadový pot. Ktosi jej za chrbtom zakašľal. Mohol by to byť niekto z personálu? Alebo záhradník? Prosím, Bože, len nech to nie je hosť! Ozvali sa kroky. Neznámy vošiel do altánku.

„Lavica vás zjavne dostala do ťažkostí,“ zhodnotil situáciu mužský hlas. „Z princípu neodporúčam púšťať sa do niečoho bezhlavo, potom sa to ťažko napráva.“ V hlbokom hlase rezonoval pokoj. Bol ako balzam na jej napäté nervy. Na odhalenej pokožke jej naskočili zimomriavky.

„Istotne je to na smiech,“ hlesla obozretne. Cez vyrezávaný drevený skelet lavice ho zazrela. Bol oblečený v spoločenských večerných šatách. Rozhodne to bol hosť.

„Vôbec nie. Prečo by som sa mal smiať na mladej dáme, ktorá pózuje na lavici?“

„Nepózujem. Zachytili sa mi do nej šaty. A bola by som vám veľmi zaviazaná, keby ste mi pomohli!“

„Z lavice alebo zo šiat?“ prejavil záujem neznámy.

„Z lavice!“ podráždene zvolala Pandora. „Uviazla som tu medzi tými prekliatymi...“ Zmĺkla. Nevedela, ako má nazvať dômyselné drevené ornamenty vyrezané do operadla. „... vyrezancami,“ zasipela.

„Akantovými listami,“ súčasne s ňou vyslovil neznámy.

„Ako ste ich nazvali?“

„Na tom nezáleží,“ rozladene vyštekla Pandora. „Je to zlozvyk. Vymýšľam si slová. A nemala by som ich hovoriť nahlas.“

„A to už prečo?“

„Ľudia by ma mohli považovať za výstrednú.“

Jeho tlmený smiech ju pošteklil v žalúdku. „Drahá, vymyslené slová sú teraz vaším najmenším problémom.“

Pandora nechápavo zažmurkala nad prejavom nežnosti neznámeho. Zmeravela, keď sa k nej posadil. Bol pri nej tak blízko, že zachytila jeho vôňu – zmes ambry alebo cédrového dreva podfarbenú zemitou sviežosťou. Voňal ako majestátny les.

„Pomôžete mi?“ spýtala sa.

„Možno. Ale najskôr mi musíte prezradiť, čo ste tu vystrájali.“

„Je to nevyhnutné?“

„Je,“ ubezpečil ju.

Pandora sa zamračila. „Niečo som hľadala.“

Dlhá ruka sa vystrela na operadlo lavice. „Obávam sa, že budete musieť byť konkrétnejšia.“

Nie je veru galantný, namosúrene si pomyslela Pandora.

„Náušnicu,“ precedila.

„Ako ste ju stratili?“

„Nie je moja. Patrí priateľke. Musím jej ju rýchlo priniesť.“

„Priateľke,“ neveriaco zopakoval. „Ako sa volá?“

„To vám nemôžem prezradiť.“

„Škoda. Tak veľa šťastia.“ Zberal sa na odchod.

„Počkajte!“ Pandora sa zahniezdila. Látka šiat znova povolila. Zmeravela a zúfalo si vzdychla. „Náušnica patrí lady Colwickovej.“

„Ach tak. Predpokladám, že tu bola s Hayhurstom.“

„Odkiaľ to viete?“

„Všetci to vedia, aj lord Colwick. Nemyslím si, že by mu v budúcnosti Dolline romániky prekážali, no zatiaľ je predsa len priskoro. Veď mu ešte neporodila zákonného potomka.“ Dosiaľ nijaký džentlmen nehovoril pred ňou tak otvorene.

Bola ohromená. No zároveň to bol prvý skutočne zaujímavý rozhovor, aký na plese zažila.

„Nemá románik,“ bránila ju Pandora. „Bolo to len rendezvous.“

„Viete, čo to znamená?“

„Isteže viem,“ vážne odvetila. „Učím sa po francúzsky. Je to schôdzka.“

„V kontexte,“ sucho utrúsil, „to znamená oveľa viac.“ Pandora sa zúfalo mrvila. „Je mi fuk, čo Dolly a pán Hayhurst robili na lavici, ja z nej chcem zliezť. Tak pomôžete mi?“

„Myslím, že nemám na výber. Čaro rozhovoru s neznámym chrbtom sa už vytráca.“

Pandora zmeravela. Srdce sa jej rozbúchalo ako divé. Naklonil sa nad ňu.

„Nijaký strach,“ ubezpečil ju. „Nezneuctím vás. Nepotrpím si na mladé dievčatá.“

„Mám dvadsaťjeden rokov!“ soptila.

„Skutočne?“

„Áno, prečo o tom pochybujete?“

„Neočakával by som, že dáma vo vašom veku sa môže dostať do takých ťažkostí.“

„To som celá ja...“ Strhla sa. Na chrbte pocítila jemný tlak.

„Nemrvte sa. Šaty sa vám zachytili na troch miestach.“ Zručne uvoľnil hodvábne riasenie a volány. „Ako sa vám sem podarilo vtesnať?“

„Dopredu to išlo ľahko. No nepomyslela som, že všetky tie prekliate drevené vyrezan... – teda listy – sú ako ostne ohnuté dozadu.“

„Šaty sa už nezadŕhajú o nijaký výčnelok. Môžete vyliezť.“

Pandora sa pomaly posúvala dozadu. Zakňučala, keď sa jej drevo zarylo do kože. „Nemôžem. Bože, to je smola...“

„Zachovajte rozvahu. Zvrtnite plecia na... Nie tak, opačne... Počkajte.“ Neznámy len sťažka potláčal smiech. „Pripomínate mi japonskú skrinku.“

„Čo je to?“

„Drevená škatuľka zložená zo vzájomne prepojených dielov. Dá sa otvoriť, len ak poznáte postupnosť jednotlivých krokov.“ Na odhalenom pleci pocítila mužovu hrejivú dlaň. Opatrne ho natočila. Jeho dotyk ju zvláštne rozochvel.

Sprudka sa nadýchla a do rozžeravených pľúc nasala chladivý vzduch.

„Uvoľnite sa,“ prikázal jej.

Nespoznávala svoj vysoký hlas. „Ako sa mám uvoľniť, keď sa ma dotýkate?“ jachtala.

„Pôjde to rýchlejšie, keď budete spolupracovať.“

„Chcela by som, ale je to veľmi čudná poloha.“

„Polohu ste si vybrali sama. Moja voľba to nebola,“ pripomenul jej.

„Áno, ale... au!“ Hrot akantového listu ju poškriabal nad lakťom. Už sa to nedalo zniesť. Jej obavy rástli, zmietala sa lapená v drevenej pasci. „Bože, to je smiefalé!“

„Pomaly. Chytím vám hlavu a budem vás viesť.“

Pred altánkom ktosi podráždene zahrmel: „Čo sa to tu deje, dočerta?“

Neznámy záchranca nečujne zaklial. Pandora nevedela, čo to slovo znamená, ale znelo horšie než dofrasa.

Zúrivý hlas pokračoval. „Naničhodník! Také čosi by som veru nečakal ani od vás! Takto sa násilím zmocniť bezbrannej dámy a zneužiť moju pohostinnosť počas charitatívneho plesu!“

„Môj pane,“ prudko sa ohradil Pandorin spoločník, „situáciu si nesprávne vysvetľujete!“

„Som presvedčený, že si ju vysvetľujem celkom správne. Ihneď ju pustite!“

„Ale veď som sa tu zasekla,“ bedákala Pandora.

„Na hanbu sveta!“ Napajedený muž akoby sa prihovoril tretej osobe. „Zdá sa, že sme ich prichytili priamo pri čine.“