Copyright © 2017 by Senta Andok

Cover design © 2017 by Men in Tie, s. r. o.

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5759-7

„Pravda alebo odvaha?“ zakričal mladík, keď pivová fľaška ukázala na hompáľajúceho sa Íra sediaceho na stoličke oproti. Ryšavý chlapec, ktorý nemohol mať viac než devätnásť rokov, sa najprv zaklonil dozadu, prižmúril oči a napokon hlasno vykríkol: „Pravda!“

Vzápätí sa ozval dupot, rinčanie pohárov a všetkých päť jeho kamarátov začalo búchať päsťami do stola. Keď hurhaj ustal, mladík, ktorý mu otázku položil, s úškrnom povedal: „Nuž dobre, Jonathan. Vybral si si pravdu, tak na rovinu – dal by si tú cundru za barom?“

Podgurážení mladíci prepukli do hlasného smiechu a všetci sa otáčali, aby dovideli na čiernovlasú barmanku za pultom. Mladá žena v bielej košeli na nich vrhla nenávistný pohľad a už sa chystala vyštartovať k stolu číslo šesť, no kolega ju zachytil za zásteru a niečo jej pošepkal. Barmanka zovrela ruku v päsť a otočila sa k rozjarenej skupinke chrbtom.

Bary v centre Prahy boli na nával írskych študentov počas jarných prázdnin pripravené. V posledný deň tohto šialenstva však už mal personál krčiem mladých opilcov plné zuby.

„Tak? Musíš odpovedať, inak platíš rundu! Dal by si ju?“ Jonathan sa ešte raz naklonil, aby zhodnotil situáciu, ale hladina alkoholu v krvi mu prevážila stoličku a ryšavý Ír sa s rachotom zrútil na dlážku. Nasledovala ďalšia vlna hurónskeho smiechu a škodoradostných pokrikov.

„Neodpovedal si, preto platíš!“ Z mladíka kontrolujúceho hru sa slová drali čoraz ťažšie a vety boli ťažko zrozumiteľné. „Ešte jednu rundu pre náš stôl!“ zakričal a znovu roztočil pivovú fľašu. Keď sa po pár otočkách zastavila, hrdlo ukázalo na usmiateho chlapca v modrej košeli. Otázka bola rovnaká.

„Pravda alebo odvaha?“

Chlapec v modrej košeli vrhol pohľad na stoličku, na ktorej ešte pred chvíľou sedel jeho ryšavý priateľ Jonathan, a s námahou vyslovil: „Odvaha!“

Dupot a nadšené výkriky boli teraz oveľa hlasnejšie. Pri stole číslo šesť nik neskrýval ohromnú radosť z jeho voľby. Samozvaný moderátor fľaškovej hry sa na chvíľu zamyslel, obrátil sa k vyvolenému a chytil ho okolo pliec.

„Vieš čo, kámo? Keď si taký frajer, tak vyjdi na ulicu s rukami nad hlavou, utekaj až k nášmu hotelu a krič: Strč sa, Praha! Írsko ťa rozdrví!“

Buchot a pískanie, čo sa strhli po tých slovách, prerušil až Jonathan zviechajúci sa spopod stola. Tvár mu zdobili škrabance a z hlbokého zárezu nad ľavým obočím mu na biele tričko kvapkala krv. Stôl stíchol, mladí Íri s obavami hľadeli na zväčšujúcu sa červenú škvrnu na kamarátových prsiach. Keď sa Jonathan, pridŕžajúc sa stola, znova uvelebil na stoličke, chytil do ruky nedopité pivo a zvolal: „Ale nech ten zasran uteká v trenkách!“

Šestica chlapcov sa zdvihla ako na povel, každý hodil na stôl tisícku a s rehotom, tackavo, sa vyrútili z podniku. Čiernovlasá barmanka okamžite zamierila k opustenému stolu pozbierať roztrúsené bankovky. Írov neznášala, ale štedré prepitné ju potešilo.

„Možno by som si dal povedať, ale musela by si mať ryšavé vlasy!“ zakričal Jonathan, kým zabuchol dvere. Vztýčený prostredník, čo mu adresovala čiernovláska, už nevidel. Hlučná partia zabočila za roh. Podgurážení mladíci zastali. Na konci dlhej ulice tiahnucej sa od baru bolo zreteľne vidieť obrysy renesančného hotela, v ktorom sa ubytovali.

„Všetko dole! Všetko dole!“ skandoval Jonathan a tlieskal kamarátovi v modrej košeli do taktu. Ostatných nebolo treba dlho prehovárať. Pridali sa k nemu, aby vytvorili náležitú atmosféru hodnú hry Pravda – Odvaha. Mladík v modrej košeli si najprv odopol béžové nohavice, po nich padla na zem modrá košeľa a po naliehaní pribudli ku kôpke oblečenia na chodníku aj hnedé kožené mokasíny. Potom sa chlapec, oblečený len v trenkách, bez akéhokoľvek varovania či prípravy rozbehol dlhou ulicou. Mával vo vzduchu rukami a vykrikoval: „Strč sa, Praha! Írsko ťa rozdrví!“

Za ním sa nočným mestom rútili jeho kamaráti. V zlatistom svetle lámp z nich zanedlho bolo vidieť iba žiarivé ryšavé hlavy a k baru sa občas doniesol okrem pokriku takmer nahého Íra výkrik To je magor!

Keď ostala po hlučných Íroch už iba slabá ozvena, vynoril sa spoza kríka bezdomovec. Stiahol si špinavú šiltovku do čela a rezkým krokom sa vybral na druhú stranu ulice – rovno ku kôpke oblečenia na zemi. Vrece prehodené cez plece sa mu šúchalo o dotrhané džínsy a zips na tmavej šuštiakovej bunde si vytiahol až po krk. Hrubé oblečenie a zanedbaný zjav vytvárali dojem muža blížiaceho sa k štyridsiatke. Keď mu však pouličná lampa osvetlila tvár, bolo zrejmé, že tulák nie je oveľa starší ako tí bezstarostní Íri. Bezdomovec pristúpil k hromade šiat, poobzeral sa, či ho nik nesleduje, vytiahol z vrecka bundy veľkú žltú igelitku a všetko oblečenie (vrátane hnedých mokasín) napchal do nej. Uistil sa, že z igelitky nič nevytŕča, a pomalým krokom nenápadne odkráčal smerom, odkiaľ sa vynoril.

Sú okamihy, ktoré pre niekoho nič neznamenajú, a inému prevrátia život naruby. Mladí Íri sa vrátili domov. Na hru, ktorú hrali podgurážení v Prahe, by sa rozpamätal len máloktorý z nich. Zmenila sa na vyblednutú spomienku, matný záblesk mihnúci sa nadránom v cudzom meste. Pre jedného muža sa však tá noc stala výnimočnou, osudovou. Vtedy si ho na ulici sotvakto všimol, vtedy nič neznamenal, no dnes je už všetko inak. Peter Hájek – otrhaný, nie veľmi čistý chalan so žltou igelitkou. Jeho príbeh sa začal v tú noc, keď sa partia mladých Írov rozhodla hrať hru Pravda – Odvaha.

1

Peter sa prebudil na lavičke v parku pred Hlavnou stanicou. Pred budovou sa už za včasného rána hemžili tí najrozmanitejší ľudia. Rád ich sledoval. Na tejto lavičke presedel denne hodiny. Odkedy sa ocitol na ulici, čas preňho stratil význam. Cestujúcim pred Hlavnou stanicou mohol závidieť všeličo, ale to, že sa nemusel zapodievať plynúcim časom, bola jedna z mála vecí, ktoré mu na oplátku mohli závidieť oni. Aspoň tak o tom premýšľal.

Koľko ľudí, koľko mužov, žien a detí sa tou stanicou denne premlelo! Tisícky účesov, tisícky tvárí, kabeliek, oblekov, tisícky rôznych osudov. Keby bola Petrovou matkou jedna z tých upravených dám pred vchodom, asi by ani on nespával na lavičke.

Ale na tom teraz nezáležalo. Pod hlavou mal žltú igelitku s drahým talianskym oblečením. Strelí ho minimálne za dve tisícky. I keď mokasíny by si mal nechať. Vyzerajú lepšie než staré zablatené tenisky, čo má na nohách. Ešte uvidí. Záleží na tom, koľko mu za ne ponúknu.

„Čo máš v tej igelitke? Posuň sa trochu, nech si mám kam sadnúť. Nie si tu sám, kámo.“

Peter sa posadil, aby uvoľnil miesto šedivejúcemu chlapíkovi v károvanom saku a červených bagančiach. Žltú tašku so vzácnym pokladom si uložil do lona a posunul sa na ľavý kraj lavičky.

„V tej igelitke mám vstupenku do raja,“ uškrnul sa a ďalej sledoval ruch pred stanicou.

„Neblázni, čo tam máš kilo trávy?“ ožil chlapík.

„Mám niečo lepšie,“ zašepkal Peter a poodtiahol ušká, aby jeho známy videl obsah tašky. Inému by nočný úlovok neukázal, ale od Ivana mu nič nehrozilo. Bol to dobrosrdečný blázon, čo nemal všetkých pohromade. Navyše, ak by sa o niečo aj pokúsil, Peter bol oveľa mladší a silnejší. Ivanovi by sa nikdy nepodarilo vytrhnúť mu tašku z ruky.

„Fíha, oblečko! To sa vždy zíde,“ zahvizdol obdivne bezdomovec, neodtŕhajúc zrak od modrej košele vykúkajúcej z tašky.

„Vidím, že sa o módu zaujímaš,“ žmurkol Peter na čudáka v károvanom saku. Zahľadel sa na jeho červené baganče, potom si prehodil vrece cez plece, igelitku chytil do ruky a vykročil k trávnatej ploche na druhej strane parku. Mieril k nehybnému telu pod stromom. Keď k nemu prišiel, vybral z vreca štyri biele rožky, pečeňovú paštétu, nahol sa nad muža a zašepkal: „Vstávaj, starký! Nesú sa raňajky!“

Starec v čiernej hrubej bunde siahajúcej takmer po kolená sa pomaly obrátil a opatrne sa posadil. Z každého pohybu bolo cítiť obrovskú námahu. Bol ako starý strom bojujúci s vetrom. Keby hluk na stanici o čosi poľavil, možno by bolo počuť praskanie kostí, ako keď sa vánok opiera do krehkých konárov. Starý muž si zložil z hlavy sivú pletenú čiapku a usmial sa na Petra tak milo, ako to vedia iba ľudia v jeho veku.

„Peťko...“ oslovil ho, ale zvyšok vety zanikol v suchom kašli, čo sa mu vydral z hrdla.

Chlapec mu podal rožky s paštétou a prisadol si k nemu. Starý muž odtrhol vrch konzervy, zaboril do paštéty biele pečivo a s chuťou zahryzol do rožka. Peter sledoval, ako sa mu pri prežúvaní chveje hustá biela brada a ohýbajú sa vrásky okolo očí, keď sa naňho usmieva. Hľadel na starcove trasúce sa ruky. Chcel si ho uchovať v pamäti čo najvernejšie a najdlhšie. Na tohto muža nikdy nezabudne, nikdy. To on, tento starec, bol dôvodom, prečo Peter ešte neskočil z mosta, alebo sa netopí v alkohole ako ostatní, čo ostali bez domova. Paradoxne, až keď sa ocitol na ulici, po prvý raz mal pocit, že ho má niekto úprimne rád. Naozaj rád. Nie ako pokrytecké, falošné vychovávateľky v decáku. Keby mal Peter niekedy starého otca, určite by bol ako tento muž. Na pokrvnosti nezáleží, nezáleží na tom, či sú príbuzní, či sú bratia, kamaráti. Šedivý chlap s bielou bradou a s láskavými očami bude pre Petra navždy starým otcom. Tak to skrátka cítil.

„Peťko, a ty nechceš paštétu?“ spýtal sa starec a posunul konzervu k mládencovi, aby na ňu dočiahol.

„Nie, starký, ďakujem. Dnes som už jednu mal,“ zaklamal a s predstieranou chuťou zahryzol do suchého pečiva.

„To je dobre. Raňajky sú najdôležitejšie jedlo dňa,“ usmieval sa starec.

„Odteraz budeme mať raňajky každý deň, starký. Zajtra, napozajtra, ba aj o týždeň a o mesiac,“ vykladal naradostene Peter, vyťahujúc z tašky svoju korisť. Zložil si z pleca vrece a rozprestrel ho na trávu vlhkú od rosy. Postupne naň vyložil béžové nohavice s hnedým koženým opaskom, po nich vystrel svetlomodrú košeľu a napokon pred starca uložil hnedé kožené mokasíny.

Konečne si môže detailne prezrieť úlovok. V móde sa až tak nevyznal (určite nie natoľko ako Ivan v červených bagančiach), no to, že ide o drahé talianske kúsky, bolo jasné na prvý pohľad. Jemné detailné prepracovanie košele, hladká teľacina, lesklá spona na opasku... Na štítkoch názvy značiek, aké vídal na Parížskej ulici, keď ňou občas prechádzal.

„Za toto, starký, za toto dostanem minimálne dve tisícky. Minimálne – a to som povedal ešte veľmi mierny odhad,“ chvastal sa a s hrdosťou pohládzal oblečenie ležiace na zemi. Starec sa Petrovi zahľadel do očí.

„A čo potom, Peťko?“ povzdychol si a znovu zakašlal.

„Veci predáš, tak ako si predal zlatý náhrdelník alebo tú brošňu v tvare kvetu, čo si našiel prednedávnom na Václaváku. Týždeň alebo dva mi budeš nosiť ráno raňajky, večer večeru a možno raz zase zájdeme na obed do kantíny. Ale čo bude potom? Čo sa zmení?“ opýtal sa a chytil chlapca za ruku. „Peniaze sa minú, mince sa rozkotúľajú a ty budeš znova sedieť na lavičke a snívať.“ Stisol mu dlaň o čosi silnejšie. „Ty nie si ako my, Peťko. Mohol by si byť viac, než len stratená existencia posedávajúca na lavičke v parku.“ Starec sa odmlčal a chvíľu hľadel na ľudí prechádzajúcich stanicou. „Pozri na Ivana, je to blázon. Dobrák, ale blázon. A hentam Vlado...“ starec ukázal prstom na špinavého muža sediaceho pod stromom na druhej strane trávnika. „Bez fľaše už nevydrží ani pol dňa. Pozri na Máriu, Igora, Stana...“ Peter blúdil pohľadom po bezdomovcoch potĺkajúcich sa parkom. Videl otrhané, špinavé handry, videl kamarátov, ale i ľudí, akými by sa nikdy nechcel stať. Videl papierové škatule od vína, videl kartóny rozložené pod stromami, videl beznádej. Nebyť starého muža, čo mu zvieral ruku, dopadol by ako oni, možno horšie. Tým si bol istý. Tento starec bol človek, pre ktorého sa snažil, iba vďaka nemu sa nepoddal osudu, kvôli nemu na ulici nevypil ani kvapku vína. Starý muž s bielou bradou ho učil, radil mu, rozprával mu o spisovateľoch, vynálezcoch, o dejinách a o živote, čo okolo nich pretekal. On jediný Petrovi veril. Bol múdrejší a vzdelanejší než ktorýkoľvek z nóbl ľudí prechádzajúcich Hlavnom stanicou. Preňho – pre starého otca – by Peter spravil čokoľvek na svete.

„Ty nie si ako oni, nie si ako ja. Mohol by si byť čímsi viac,“ opakoval starec. Vystrel ruku k drahým talianskym kúskom na zemi. „Oblečenie na to už máš.“

Peter nechal starca v parku a pobral sa do mesta pozháňať nejaké drobné, ako to robieval každý deň. Občas zbieral po meste železo a odnášal ho do zberu. Inokedy si zastal na miesto, kde sa pretínalo Václavské námestie s Opletalovou ulicou, vytiahol z vrecka ústnu harmoniku a pred seba položil plastovú nádobku. Ľudové pesničky striedal s populárnymi melódiami, pričom si rytmicky poklepkával nohou do taktu. Na hudbu mal talent, ako sa vraví, od Boha (aspoň čo sa týkalo hry na ústnej harmonike). Podľa sluchu na nej zahral čokoľvek a chodcom sa jeho hra očividne páčila. Keď hral, často sa okolo neho zhlukovali skupinky, ktoré si ho natáčali na mobil, raz za čas mu ktosi zatlieskal a našli sa aj takí, ktorí si s ním zaspievali. Drobné, ktoré si hrou zarobil, však stačili iba na stravu preňho a pre starkého.

Dnes chcel zájsť za priekupníkom na Letnú. Chamtivý žid vykupoval všetko možné – od starých spotrebičov až po šperky. Párkrát už od Petra odkúpil nejaké vecičky. Naposledy to bola brošňa v tvare ľalie, čo našiel hore na Václaváku pri soche cválajúceho koňa. Zaplatil mu za ňu päťsto korún a väčšinu zárobku mal chlapec ešte stále vo vrecku. Za oblečenie, ktoré ukoristil v noci, by mu dal židák určite aspoň dve tisícky. Vedel to. Včera sa z úlovku tak veľmi tešil, že takmer nezaspal. Ale dnes ho starký sklamal. Namiesto toho, aby ho pochválil, aby sa s ním radoval, omieľal stále dokola niečo o tom, že handry nemá predať. A načo by mu tak asi boli? Bude v tom luxusnom oblečení spávať na lavičke? Starký Petrovi zakaždým dobre poradil a chlapec na jeho rady vždy dal, ale tentoraz si nebol istý. Zmätene kráčal dolu Václavákom a rukou pevne objímal vrece so žltou igelitkou vnútri. Dusila ho zlosť. Nemá oblečenie predávať. Načo mu, dopekla, bude? On nie je predsa frajer z dobrej rodiny... Vari si môže dovoliť čačky pre radosť? Čo si vlastne...

Naraz zastal a zadíval sa pred seba. Dav prúdiaci hore námestím bol taký hustý, že človek stojaci na vrchu Václaváku videl iba pohybujúce sa hlavy. Zdalo sa, že ľudia sú na seba natlačení tak natesno, že by sa medzi nich nevopchal už ani list papiera. Bola to pravda – až na jednu výnimku.

Dav sa dva metre pred Petrom rozdvojoval a za jeho chrbtom zase spájal. Mladý bezdomovec tak vytváral akúsi ľudoprázdnu bublinu. Chodci prechádzajúci najbližšie neskrývali znechutenie z muža v špinavej bunde. Niektorí si ho s opovrhnutím obzerali, iní sa tvárili, že neexistuje. Malé dievčatko zastalo asi na krok od Petra a namierilo mu na hruď prštekom. Vydesená matka ho schytila za rukáv a odtiahla k ostatným v dave. Peter sa obracal zľava doprava, nenávistné, zhnusené pohľady ho prebodávali ako dýka, a vtom zbadal svoj odraz vo výklade. Spopod špinavej šiltovky vykúkala neoholená tvár, čierna šuštiaková bunda, dotrhané džínsy a vrece plné záplat prehodené cez plece. Díval sa na seba, ale želal si, aby ten zúfalý odraz nebol jeho. V hlave mu skrsol plán...

2

Peter presvedčil starca, aby strávili noc v ubytovni pre bezdomovcov. Starký ubytovne nenávidel. Tvrdil, že jediné, čo má človek bez domova, je sloboda. Možno je vonku väčšia zima, nie sú tam postele ani strecha nad hlavou, ale keď spal v noci na lavičke, tvrdil, že má aspoň pocit, že je stále človekom. V ubytovni sa cítil ako zviera nahnané do stajne. Peter mu to nevyvracal, niekedy sa cítil rovnako, ale starký bol chorý a v posledných dňoch sa mu priťažilo. Už sa viac nemohol dívať na to, ako starý muž prespáva na studenej zemi. Túto noc mu nedal na výber.

„Vysypte obsah tašiek na stôl, prosím,“ prikázala im mladá dobrovoľníčka stojaca pri vchode do ubytovne a prehľadala ich batožinu. „V poriadku,“ riekla, keď nenašla alkohol, drogy, bodné zbrane ani iné zakázané predmety.

„Dnes sme nechali vybavenie v zbrojnici,“ zažartoval Peter a naskladal si veci nazad do vreca. Napokon položil na plechovú tácku štyridsať korún.

Spolu so starkým obsadili dve lôžka. Ubytovňa bola priestranná budova s jednou miestnosťou plnou postelí, jedálňou a kúpeľňou. V posledný marcový deň, ako bol tento, keď je vonku už príliš teplo na to, aby človek v noci zamrzol, zívala prázdnotou. Zostane otvorená ešte zopár dní, možno týždňov, potom ju zavrú. V priestoroch budovy bol zakázaný alkohol, a to odháňalo väčšinu potenciálnych klientov. Zariadenie pripomínalo vojenskú kasáreň, o útulnosti sa hovoriť veľmi nedalo, ale miestnosti boli čisté a hlavne v nich bolo teplo. Starký sa na železnú posteľ so sivou prikrývkou usádzal len veľmi nerád.

„Neviem, prečo som nemohol ostať vonku,“ šomral, premáhajúc ďalší záchvat kašľa.

„Vidíš? Práve pre toto,“ odvetil jeho mladý spoločník. Zložil si veci vedľa postele a vybral z vreca žltú igelitku a modré plátenné vrecko. „Musím ešte niečo vybaviť. Ty sa tu zatiaľ udomácni,“ žmurkol na namosúreného starca.

„A už toľko nehundri.“

Z neveľkej predsiene pred spálňou viedli troje dvere. Peter zamieril rovno do bielych dverí so striebristou kľučkou a zložil si veci pri jednom z piatich umývadiel. Kúpeľňa bola takmer prázdna. Jedinou známkou prítomnosti kohosi ďalšieho bol zvuk špliechajúcej vody, vychádzajúci zo sprchového kúta. Peter si sňal z hlavy zafúľanú šiltovku a ponoril si tvár pod tečúcu vodu. Potom vybral z modrého plátenného vrecka holiace potreby, naniesol si na zanedbané strnisko vrstvu holiacej peny a v zarosenom zrkadle sledoval proces premeny.

Postupne, ako spod žiletky vykúkala hladká pokožka, sa štyridsiatnik menil na dvadsaťdvaročného mladého muža. Tvár ožila a do belasých očí sa vracala iskra. Keď Peter odstránil z tváre posledné zvyšky holiacej peny, po strhanom bezdomovcovi neostalo ani stopy. Pred zrkadlom stál síce zanedbaný, zato mladý muž plný energie. Vyzeral neporovnateľne lepšie, ako keď pred chvíľou vstúpil do ubytovne, ale premena nebola ešte ani zďaleka kompletná.

Peter zviazal ušká žltej igelitky tak, aby k oblečeniu neprenikla voda, a podišiel bližšie k sprchovým kútom. V jednom z nich stále zurčala voda, preto musel použiť druhú sprchu, ktorá bola o čosi v horšom stave. Špinavé handry nechal na zemi pred závesom a žltú igelitku pre istotu zavesil na háčik v sprche. Horúca voda bola príjemne upokojujúca. Prebúdzala jeho stuhnuté telo k životu a stúpajúca para uvoľňovala svaly v končatinách. Kalná voda stekala na biele dlaždice a dôkazy o Petrovom živote za posledné roky mizli v odtoku. Nechal, aby mu teplo preniklo pod kožu až do kostí. Naposledy si takú výdatnú sprchu dožičil snáď pred troma mesiacmi. Nie je to tak dávno, čo sa vonku roztopil februárový sneh a Peter v zime nemohol riskovať, že prechladne. V období najväčšieho mrazu si umýval iba ruky po lakte.

Teraz si na dlane naniesol šampón a penou si drhol zažratú špinu od končekov vlasov až po prsty na nohách. Keď skončil, vypol vodu a zopár minút postál v sprche, kým obschol. Potom rozviazal ušká na žltej igelitke, natiahol si béžové nohavice, zapol bledomodrú košeľu a na nohy si obul hnedé mokasíny. Staré oblečenie strčil do tašky. Vo vedľajšej sprche ešte stále zurčala voda. Petrovi sa to videlo byť trochu zvláštne.

Kým opustil kúpeľňu, zadíval sa do zrkadla. Nechcel veriť vlastným očiam. Pristúpil bližšie a dotkol sa ho. Hľadel naňho mladý muž s belasými očami, s tmavými hustými vlasmi a nekontrolovateľne sa usmieval. Košeľa mu sadla perfektne. Svetlomodrá farba akoby odrážala odtieň jeho očí a podčiarkovala hlboký, vrúcny pohľad. Vyzeral ako chlapík na reklame pred Hlavnou stanicou. Na plagáte stálo: Nech je každý váš deň perfektný! Peter sa tak cítil. Keby v zrkadle nebol jeho odraz, dovolil by si tvrdiť, že chlapec pred ním je fešák.

Aké by to asi bolo prechádzať sa po Prahe v týchto luxusných kúskoch...? Peter si spomenul na dievčatko z Václaváku a na seba idúceho v prázdnej bubline. Spomenul si na pohľady ľudí, na ich opovržlivé úsmevy. Dve tisícky nie sú málo a on tie peniaze potrebuje, ale túžil sa aspoň raz prechádzať mestom ako bežný človek. Chcel sa prejsť po obchode, vojsť na vlakovú stanicu a len tak si sadnúť na lavičku bez toho, aby pútal pozornosť policajtov. Pozdraviť trafikantku, opätovať úsmev kvetinárke... Chcel zažiť aspoň jeden deň v koži normálneho človeka. Len jeden. Potom zájde na Letnú a odev predá.

„Dobrý deň, pane. Prepáčte mi, že som sa sprchoval vo vašej kúpeľni. Ja... ja ani neviem, ako som sa k vám dostal. Prisahám, že ihneď odídem.“

Peter sa obrátil za hlasom. Pred sprchovým kútom stál Ivan v červených bagančiach a v trenkách. V ruke držal červené kárované sako spolu s ostatnými vecami a tváril sa vydesene.

„Spamätaj sa, Ivan, veď to som ja, Peter. Čo ma nespoznávaš?“

Pomätený tulák prešľapoval z nohy na nohu a oči mu kmitali. Po chvíli sa mu pery roztiahli do širokého úsmevu.

„Peter! Ani som ťa nespoznal. Vyzeráš dobre. Chystáš sa na bál?“

„Na bál, Ivan. Veru tak,“ chlapec sa usmial, potľapkal bezdomovca po pleci a odkráčal z kúpeľne. Ivan spokojný s odpoveďou si zubnou pastou natrel tvár a oholil sa. Bol to dobrák, ale blázon.

Zopár bezdomovcov, čo dnes nocovalo v ubytovni, si obzeralo mladého fičúra, prechádzajúceho pomedzi postele. Kráčal svižným krokom, svetlomodrú košeľu s rukávmi vyhrnutými do pol lakťa mal zastrčenú do béžových nohavíc a na opasku sa mu leskla zlatá elegantná spona. Celá miestnosť onemela. Ruch v spálni vystriedalo ticho, v ktorom človek začuje prúdiť v žilách krv. V miestnosti sa ozýval len zvuk chodidiel, keď hnedé kožené mokasíny dopadali na podlahu. Nikto netušil, ako sa sem vyparádený mládenec dostal a čo tu hľadá. Vystrašení bezdomovci sa s obavami zamrvili na posteliach. Očakávali, že elegantný mladý muž je policajt, hygienik, kontrolór... Jediná tvár, ktorá ostala pokojná, patrila starému šedivému mužovi s bledou bradou, čo nehybne sedel na posteli.

„Neusmievaj sa tak,“ napomínal muža Peter. „Tie handry si aj tak nenechám.“

„Veď ja som nepovedal ani slovo,“ odvetil starec, no úsmev z tváre mu nezmizol.

„Zajtra večer pôjdem na Letnú a všetko predám,“ pokračoval chlapec. „Len som si ich chcel vyskúšať.“

Bezdomovci nespúšťali zrak z mládenca a Petrovi to začínalo byť nepríjemné. Nebol zvyknutý na to, že si ho ľudia obzerajú. Opovržlivé pohľady, ľútostivé pohľady, to áno. Ale nie takéto.

„No tak, ľudia, trochu slušného správania by vám neuškodilo!“ okríkol ich starec a väčšina Petrových obdivovateľov odvrátila zrak. „Chcel si vyskúšať, aké to je?“ opýtal sa Petra.

„Aké je čo?“ nechápal.

„No, veď vieš! Vyskúšať si, aké to je vyzerať primerane svojmu potenciálu. Byť hoden sám seba.“

Peter pokrútil hlavou: „Nepreháňaj, starký! To, že sa vyobliekam do drahých handier, nič nezmení. Iba som chcel prežiť jeden neobyčajne normálny deň. Chápeš? Bez blbých rečí, podozrení, výčitiek okolia. Chcem to proste ešte v živote zažiť. Potom pôjdem na Letnú za židom a zbavím sa falošných ilúzií. Nič viac, nič menej. Tie peniaze potrebujeme.“

„Ale sekne ti to,“ prezeral si ho starec.

„Myslíš?“ Peter urobil na mieste zopár otočiek, aby si ho starký mohol obzrieť zo všetkých strán.

„Vari si nevidel, ako sa na teba dívali, keď si vošiel?“

„Nič som si nevšimol,“ prehodil chlapec s predstieranou ľahostajnosťou a so smiechom sa zvalil na posteľ.