Text © 2017 by Václav Neuer

Jacket design © 2017 by Emil Křižka

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5734-4

Tento príbeh je vymyslený a všetky osoby v ňom tiež.

Z čisto praktických dôvodov by ste aj niektoré

reštaurácie, podniky, adresy alebo dokonca celé ulice,

ktoré spomínam v niektorých pasážach svojej knihy,

hľadali v Bratislave, ako aj inde na Slovensku márne.

Akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami je

tiež čisto náhodná. Iba bežné policajné postupy

ostali zachované tak, aby zodpovedali realite.

Napriek tomu uznávam, že sa to celé niekomu

môže zdať povedomé.

1

Potichu kráčal po dlhej neosvetlenej chodbe. Vedel, že celé tretie poschodie už bude o takomto čase prázdne. Zastal pri okne. V telocvičniach na prízemí sa svietilo. Športové krúžky boli v plnom prúde a posledný z nich sa podľa vyveseného rozvrhu skončí až niečo po ôsmej večer.

Naspäť bude musieť ísť bočným schodiskom vo vedľajšom krídle budovy. Riziko, že by niektorý zo žiakov vybehol von a zbadal ho prechádzať hlavnou chodbou, bolo príliš vysoké na to, aby si mohol dovoliť podstúpiť ho.

Pozrel na hodinky. Na druhom poschodí sa o chvíľu skončí poobedňajšie vyučovanie. Opatrne našľapoval. Tenisky s mäkkou podrážkou tlmili každý jeho krok. Preto si ich zobral aj napriek tomu, že do dnešného daždivého počasia by sa oveľa viac hodili teplé čižmy. Spokojne si odfrkol. Vopred rozmýšľal nad každým detailom a teraz s uspokojením konštatoval, že je pripravený.

Do ticha okolo neho sa zrazu z jednej z dolných tried ozvala salva smiechu. Štvrtáci, hádal, kto iný? V tomto predvianočnom období panovala v najvyššom ročníku uvoľnená atmosféra.

Odlepil sa od okna a prešiel po celej dĺžke chodby až k pánskym záchodom. Vo výklenku oproti nim bol kabinet angličtiny. Opatrne priložil ucho na dvere a počúval.

Nič. Ticho. Registroval len vlastný vzrušený dych. Zatiaľ všetko bežalo tak, ako si naplánoval. Dnes bude jeho veľký deň.

Vošiel na záchody a zamkol sa v krajnej kabínke. Sklopil si plastové veko a sadol si. Ostávalo mu len čakať. Nemal s tým problém. Už ako dieťa sa musel naučiť byť trpezlivý. Teraz to bola jeho silná stránka. Vedel čakať na svoju príležitosť.

Uvedomil si, čo o pár minút urobí, a pocítil vzrušenie. Zavrel oči. Predstavil si jej dlhé vlnité vlasy, jej driek, a zrazu, napriek tomu, na akom mieste sa ukrýval, mal dokonca pocit, že zacítil jej vôňu. V duchu už videl jej oči vytreštené od hrôzy a nevedel sa dočkať, aká bude prekvapená, keď konečne zbadá jeho premenu. V hlave už teraz počul jej od strachu preskakujúci hlas, márne prosiaci o život.

Zazvonilo. Precitol zo svojich predstáv, no nával vzrušenia, ktorými ho stihli naplniť, už neustúpil. Nastražil uši. Vedel počúvať. Bez problémov dokázal registrovať, ako sa dvere tried na poschodí pod ním s buchotom pootvárali a prúd pomiešaných hlasov, ktorý z nich vyrazil, zamieril na schodisko a potom ďalej na prízemie, kde postupne slabol, až sa mu definitívne stratil niekde v dlhej chodbe smerujúcej k šatniam a k vestibulu s hlavným vchodom.

Po pár okamihoch už bolo zasa ticho. Nepočul už ani posledných oneskorencov. Striaslo ho. Uvedomil si, že teraz to príde. Na zlomok sekundy zaváhal, no nikdy by si to nepriznal. Z vrecka svojej sivočiernej mikiny vytiahol chirurgické rukavice. Mali charakteristický nepríjemný gumený zápach a prášil sa z nich jemnučký púder. Natiahol si ich až na rukáv a tam ich dôkladne prelepil lepiacou páskou. Videl to vo filme, nezanechá tak po sebe ani najmenšie stopy. Bol opatrný. Pozeral kriminálky, čítal detektívky.

Vedel, že ak urobí všetko tak, ako si naplánoval, stupídni poliši ho nikdy nedostanú.

Zdalo sa mu však, že čaká akosi pridlho. Už po niekoľkýkrát skontroloval čas. Všetci študenti už dávno odišli a ona už mala vojsť do svojho kabinetu. Začal pochybovať. Mal pocit, akoby jeho dôkladný plán práve utŕžil prvú trhlinu. Čas bol dôležitý.

Už to chcel vzdať, keď konečne započul jej kroky. Podpätky klopali po dláždenej chodbe, počul, ako stúpajú po schodoch. Celkom zreteľne sa začali približovať až k nemu. Od vzrušenia sa mu zrýchlil dych. Ide. Nemôže to byť nikto iný ako ona. V spánkoch cítil tlkot vlastného srdca. Uvedomil si, že sa v priebehu niekoľkých sekúnd celkom spotil. Zadržal dych tak, aby ho dostal naspäť pod kontrolu, a schúlený na záchodovej mise nevydal zo seba ani ten najmenší zvuk, no aj tak mal pocit, že sa každým okamihom prezradí.

Neprezradil. Podpätky doklopkali k dverám kabinetu. Už nebolo pochýb – jeho obeť dorazila na miesto. Nemala ani potuchy, že práve vstúpila do pasce, ktorú jej tu nastražil. Zachytil jej dych, ako sa ponáhľala po schodoch, a štrnganie kľúčov. Chvíľku nevedela nájsť ten pravý. Mal pocit, že to trvá večnosť. Konečne počul, ako odomkla a vstúpila dnu.

Nesmel váhať. Nemala dôvod zdržať sa v kabinete dlho. Postavil sa a vyšiel z kabínky. Pozorne načúval, či nezačuje na chodbe ešte niekoho iného.

Nič... Vytiahol nôž. Klasickú vyskakovačku, dýku s dlhou, silnou a prekvapivo ostrou čepeľou. Ešte včera si ju nabrúsil. Po špičkách vyliezol zo svojho úkrytu von. Bol rozhodnutý nedať jej šancu. Je mladá a silná, a napriek nožu si nemôže dovoliť s ňou zápasiť. V boji o život by ho mohla poraziť. Hoci nechcel, musel pripustiť, že je nielen nižší, ale zrejme aj fyzicky slabší ako ona. Musí teda vojsť a okamžite bez varovania zaútočiť. Prudko a smrteľne. Zostane jej pár prchavých okamihov života a tie mu budú stačiť. Naposledy sa rozhliadol po chodbe. Nikde nikto. S neuveriteľne vzrušujúcim pocitom a zvláštnym úsmevom na perách sa načiahol po kľučke.

2

Pršať začalo súčasne s tým, ako nastúpili do služby. O pol šiestej večer zatiahli na parkovisko pri detskom centre na Narcisovej ulici. V rade zaparkovaných vozidiel mali nerušený výhľad na len nedávno zateplený dvanásťposchodový bytový dom. Jeho čerstvá, grafitmi doposiaľ nepoškvrnená hráškovozelená fasáda ešte aj teraz v svetle prvých pouličných lámp zreteľne kontrastovala s ošarpanou, dočarbanou šeďou tých ostatných.

Bola streda, siedmeho decembra. Človek, kvôli ktorému tu boli, mal podľa údajov, čo dostali k dispozícii, bývať v jednoizbovom byte na treťom poschodí. Nepotrebovali dlho rozmýšľať, aby usúdili, že nie je doma. Odkedy sem došli, sa tam totiž ani raz nezasvietilo.

Starší inšpektor oddelenia vrážd bratislavského krajského riaditeľstva Policajného zboru SR František Machrák sa pozrel na hodinky. „Šesť,“ zívol. „Ak bol len na pive, môže tu byť každú chvíľu.“

Jakub Koreis, jeho takmer o desať rokov mladší kolega sediaci na mieste spolujazdca, sa strhol. Počúvajúc dažďové kvapky, dopadajúce v pravidelných intervaloch na strechu auta, začínal v posledných minútach povážlivo prehrávať svoj boj s únavou, a nebyť parťákovej poznámky, isto by o chvíľu zaspal.

„Hádam,“ spamätával sa z kratučkého mikrospánku a v kútiku duše dúfal, že si starší kolega jeho zaváhanie nevšimol. „A možno príde až niekedy nadránom,“ pretrel si oči. „Možno dokonca prespí u nejakej pipky a nepríde vôbec.“ Hlboko vydýchol: „Doriti, viem si predstaviť aj lepší spôsob, ako stráviť poobednú operatívku.“

Koreis nahmatal v odkladacom priestore knihu jázd služobného vozidla. Z plastového obalu vytiahol fotografiu muža, ktorú im spolu s dožiadaním žilinských kolegov dal tesne pred nástupom do nočnej vedúci oddelenia, komisár Peteraj. „Škaredý chlap,“ zhodnotil už po niekoľkýkrát. „Ešte ani na tej fotke mu nič dobré z očí nepozerá.“

Jeho kolega za volantom mlčal.

„Ako dobre ho vlastne poznáš?“ spýtal sa mladý. Machrák neodvetil hneď. Rozmýšľal. „Dlho som ho nevidel,“ povedal napokon. „Už roky. Mohol sa zmeniť.“

„K lepšiemu asi ťažko.“

„Asi nie. Aspoň tak som počul,“ odpovedal Machrák, zobral Koreisovi fotografiu a skúmavo sa na ňu zadíval.

„Ján Benčič, dvadsiateho druhý sedemdesiatdeväť,“ mrmlal si sám pre seba. „Janko, Janko...“

„Tváriš sa, akoby si ho videl prvýkrát,“ neodpustil si mladý detektív. Dobre vedel, že touto úlohou ich Peteraj poveril predovšetkým preto, lebo jeho terajší parťák dotyčného chlapa pozná.

„Kedysi som na ňom robil,“ pripustil Machrák. „Autičkár. No dalo sa s ním. Patril k partii zo starého Linda baru na Kuchajde. Dnes je tam čínska reštaurácia. Pred pár rokmi nám tak trocha aj pomohol.“

„V každom prípade teraz po ňom túžia chlapci zo Žiliny,“ skonštatoval Koreis. Bol mrzutý. Už od poobedia sa totiž márne pokúšal dovolať svojej priateľke. Aj teraz, po niekoľkých zvoneniach, nahnevane zastrčil telefón do vrecka. „Doriti!“ zanadával.

Machrák si zapálil cigaretu. „Čo narobíš?“ povedal. „Ženy.“ S privretými očami vyfúkol prvý oblak modrastého dymu. Nesporným faktom bolo, že čo sa týka opačného pohlavia, oplýval obrovským množstvom skúseností.

„Čo je s nimi?“ ešte stále podráždene vyzvedal Koreis.

„Všetky sú rovnaké.“ Koreis sa uškrnul: „Kecy.“

„Jasné. Tebe sa teraz tá tvoja Klára vidí ako absolútne výnimočná,“ usmial sa Machrák. Stiahol okienko a odklepol popol z cigarety. „Lenže nie je, ver mi. Iba ty máš na očiach ružové okuliare.“

„Čo nepovieš?“ ohradil sa Koreis.

Starší z detektívov to nechal tak. Dofajčil cigaretu a zamyslene pozeral pred seba.

„Ako to vlastne myslíš?“ predsa len po chvíľke nedalo Koreisovi. „Rovnaká ako ostatné?“

„Napríklad teraz,“ odpovedal Machrák. Z výrazu mladého vraždára sa dalo vyčítať, že nechápe. „Už vyše dvoch hodín sa jej nevieš dovolať.“

„A?“

„Ženy, pochopiteľne, až na vzácne výnimky, totiž už v samotnom princípe nechápu mobil ako niečo, vďaka čomu ich môže človek zohnať, keď ich potrebuje, ale predovšetkým ako vec, vďaka ktorej môžu nekonečné hodiny tliachať o pičovinách so svojimi kamarátkami. V tom sú skrátka všetky rovnaké, chápeš? A keď práve ony samy necítia potrebu bezducho mlieť pántom, potom nechajú svoj mobil pokojne ležať hlboko zapadnutý vo všetkom tom bordeli, čo zvyčajne nosievajú v kabelke. Takže nemajú ani len najmenšiu šancu ho počuť, a o tom, že ich medzičasom niekto zháňal, sa dozvedia, až keď chcú zasa volať a znova ho chytia do ruky.“

Koreis sa usmial: „Bože, tieto tvoje teórie. Podľa mňa by si ich mal publikovať. Mohol by si byť ako ten Radim Uzel z telky.“

„Si ešte mladý a príliš neskúsený na to, aby si si z toho zobral ponaučenie, ale časom prídeš na to, že mám pravdu,“ zodvihol prst ako vždy, keď chcel povedať niečo dôležité. „Navyše, to nie sú moje teórie.“

Mladší kolega naňho zvedavo pozrel.

„Tomuto sa celkom seriózne na najvyššej úrovni niekoľko rokov venovali americkí vedci. Vrazili do toho výskumu pekných pár miliónov a vieš, na čo nakoniec celkom nedávno došli?“

Koreis pokrútil hlavou.

„Že každá tretia žena je presne taká istá sliepka ako tie prvé dve.“

Obaja sa rozosmiali. Koreis automaticky znova chytil do ruky telefón, no potom ho s povzdychom odložil bez toho, že by sa vôbec pokúsil dovolať. „Čo všetko na toho Benčiča vlastne majú?“ obrátil sa namiesto toho na svojho kolegu. Neunúval sa totiž celé dožiadanie dopodrobna študovať. Vzhľadom na to, že sa už v minulosti stretli, delegoval naňho všetky podobné záležitosti týkajúce sa hľadaného.

„Vydieranie, lúpež, dva prípady ťažkého ublíženia na zdraví,“ čítal z poznámok Machrák. „Hotový anjel. A to ho len nedávno pustili z basy. Mám pokračovať?“ Skúsil stiahnuť okienko, no vietor nafúkal dnu kvapky dažďa.

„Nemali by sme pre istotu zavolať hliadku, keď dorazí?“ opýtal sa Koreis. „Môže mu rupnúť v bedni a...“ rozmýšľal, ako ďalej. „Vieš, čo myslím,“ vysúkal zo seba napokon.

Machrák mávol rukou: „Srať na to.“ Otočil kľúčom v zapaľovaní a pustil ventilátor. Zahmlené čelné sklo sa takmer v okamihu vyčistilo. „Paráda,“ nadchýnal sa. „Iné ako tie staré verkle kedysi.“

Koreisa striaslo od zimy. Prípadnú posilu už nechal tak. Nepochyboval, že kolega má veci pod kontrolou. Nudil sa a doposiaľ ho prekvapivo neopustila ani jeho pesimistická nálada. Namiesto pochvalnej ódy na ventilátor nového služobného auta len zamručal: „Pri našej smole tu stvrdneme do rána.“ Nastavil plastové mriežky vetracieho systému tak, aby naňho fúkal teplý vzduch. „A navyše mi z toho posratého dažďa začína byť poriadna kosa.“

Ďalšiu polhodinu sa zaobišli bez slov. Boli na to zvyknutí. Ani jeden z nich by už nedokázal zrátať, koľko takýchto na vlas podobných hodín strávených nekonečným čakaním presedel v aute či hocikde inde, ponorený do vlastných myšlienok, no súčasne v strehu, pripravený v správnom okamihu splniť svoju úlohu. Obaja dobre vedeli, že čakanie v skutočnosti predstavuje dôležitú a podstatnú časť policajnej profesie. Ticho v aute sporadicky prerušovalo len praskanie vysielačky. Éter bol na služobnom kanáli plný najrôznejších správ a hlásení od jednotlivých hliadok všetkých možných služieb. Rozlišovali volacie znaky poriadkarov z miestnych oddelení, dopravákov, ako aj hliadok pohotovostnej motorizovanej jednotky. Postupne sa ich naučili filtrovať tak, že tie, ktoré neboli určené priamo nim, takmer nevnímali. A tak, aj keď by sa na prvý pohľad mohlo zdať, že driemu, obidvoch naraz takmer okamžite vystrelo, keď vo vysielačke započuli kód A1. Znamenal totiž vraždu.

Machrák zosilnil prijímač. „Mestské gymnázium, Trnavská sedem,“ počuli operačného. „Učiteľka v kabinete na treťom poschodí.“

„Fénix desať rozumel,“ ohlásil sa Machrák a zopakoval adresu. „Ideme z Ružinova, o päť minút sme tam.“

Prudko vyrazili. Na rohu ulice práve prechádzal cez priechod muž. Bez dáždnika, celý v tmavom, hlava schúlená medzi plecia. Nechýbalo veľa, aby ho zrazil. Muž sa k nim otočil a zodvihol prostredník.

V záblesku svetla Machrák na okamih spoznal známu tvár. „Kurva, to je Benčič,“ sykol na Koreisa. Nemohli si však dovoliť zdržovať sa jeho zaistením. Vražda má vždy prednosť pred všetkým ostatným. Pozerali, ako svižným krokom odchádza. „Dneska máš viac šťastia ako rozumu, ale neboj sa, aj zajtra je deň,“ uľavil si Machrák a znova dupol na plyn. Na strechu superba pripevnil magnetický maják a pustil výstražnú sirénu. „Nemám pravdu?“

Koreis neodpovedal.

„Čo nepočuješ?“ dobiedzal Machrák. Až potom sa pozrel na svojho parťáka. Ostal prekvapený. Koreis sedel vedľa neho bledý ako stena. Machrák si uvedomil, že od okamihu, keď prvýkrát započul hlásenie, neprehovoril mladý ani slovo. „Čo je ti? Si nejaký bledý. Stalo sa niečo?“

Mladý detektív viditeľne nebol vo svojej koži.

„Doboha, tak čo je s tebou?“ prekričal Machrák rev motora vytočeného na najvyššie otáčky.

„So mnou nič. Doriti... Len na tej škole...“ mladý kriminalista akoby nevládal dokončiť vetu.

„Čo na tej škole?“

„Učí Klára,“ hlesol konečne.

3

Štyridsaťšesťročný vrchný inšpektor Peter Ledecký síce nebol na oddelení vrážd najstarší a ani najdlhšie slúžiaci policajt, no nikto nepochyboval, že tých bezmála dvadsať rokov, ktoré tu odrobil, ho právom radilo medzi najskúsenejších. A naozaj toho nebolo veľa, čo by ho z hľadiska zločinu mohlo v Bratislave ešte prekvapiť.

Dnešné poobedie sa zdržal v robote dlhšie. Potreboval dopísať úradné záznamy týkajúce sa posledných uzavretých prípadov, za ktoré ho už z vyšetrovačky pekných pár dní neúprosne naháňali, a poriadok bol tentoraz rozhodnutý nastoliť aj v ich vlastnej administratíve. Na svojich dvoch kolegov sa v podobných veciach spoľahnúť nemohol. O čo lepšiu robotu boli obaja schopní odviesť v teréne, o to väčší boli lajdáci na písanie. Dostať z nich zápisnicu, ktorá by aspoň v hrubých rysoch zodpovedala jeho predstave, bolo ako vymámiť z jalovej kravy teľa.

Využil preto príležitosť, že dnes už o druhej nastúpili do poobedňajšej operatívnej hliadky a do neskorého večera sa teda v kancelárii neukážu. S nepriestrelnými vestami a s brokovnicou v kufri budú až do dvadsiatej druhej brázdiť potemnené ulice a zákutia mesta. S okuliarmi na nose sedel nad papiermi a niečo po piatej už mal väčšinu toho, čo plánoval, za sebou. Zrovnal na stole štós záznamov, ktoré boli určené pre Krajský úrad vyšetrovania v Bratislave. Vlastné písomnosti pozakladal do šanónov a odložil do plechovej skrine na spisy.

Opláchol sa. V zrkadle zbadal svoju zachmúrenú tvár s očami sčervenenými od únavy. Rozhodne nepatril medzi katalógových krásavcov, no napriek tomu na väčšinu ľudí okolo seba pôsobil príjemným dojmom. Výrazná, možno mierne vystupujúca brada prezrádzala aj napriek trojdňovému strnisku patričnú dávku húževnatosti a pramene prešedivených vlasov po bokoch hlavy životnú skúsenosť. Ledecký sa už niekoľko rokov nevedel zbaviť pocitu, že vyzerá staršie, ako by v skutočnosti mal. Mávol nad svojím obrazom rukou. S tým už nič neurobí.

Začínala ho bolieť hlava. Z náprsného vrecka kabáta, ktorý mal zavesený na vešiaku pri dverách, vybral tabletky. Pre istotu prehltol hneď dve naraz a zapil ich vodou priamo z kohútika. Pretrel si unavené oči. Nateraz vybavil všetko, čo potreboval. Chvíľu vnímal ticho na chodbe, potom sa obliekol a zamkol za sebou. Z priestorov oddelenia odchádzal ako posledný. Na Cukrovej nasadol do svojho ešte ani nie ročného peugeota a zaviezol sa na Trnavskú pred obchod s poľovníckymi potrebami. Sezóna poľovačiek na drobnú zver bola v plnom prúde a on potreboval doplniť zásobu nábojov. Nemal sa kam ponáhľať. Porozprával sa s predavačmi, ktorých už za tie roky, čo sem chodil nakupovať, takmer dôverne poznal, a nenechal si ujsť príležitosť popozerať nový tovar. Ako náruživý poľovník sa celkom prirodzene zaujímal o zbrane a o najrozličnejšie príslušenstvo k nim.

Doma ho nikto nečakal. Pred časom absolvoval nepríjemný rozvod a od tých čias sa postupne naučil žiť životom starého mládenca. S bývalou ženou sa od posledného súdneho pojednávania nevidel a jeho jediný, už dospelý syn Erik žijúci trvalo v Anglicku ho navštevoval raz do roka, na sviatky. Pred pár dňami sa opäť ozval a Ledeckému napadlo, že preňho ešte nemá vymyslený darček pod stromček. Smutno sa pousmial. V tom sa už asi nezmení. Tak ako každý rok, aj tento bude zrejme vianočné darčeky zháňať až na poslednú chvíľu.

Pri spomienke na svojho syna posmutnel. Ako rád by mu niečo kúpil práve tu a voľný čas trávil spolu s ním na poľovačkách. No dobre vedel, že s niečím takým by uňho neuspel. Erik svoje záujmy zdedil evidentne po matke, a tak osamelému detektívovi oddelenia vrážd neostalo nič iné, ako si priznať, že jeho otcovské sny o spoločných koníčkoch so synom sa nikdy nenaplnia.

Keď asi po trištvrte hodine konečne vyšiel von z obchodu, zistil, že za ten čas, čo bol dnu, sa poriadne rozpršalo. Prebehol do auta, náboje hodil na zadné sedadlo a vyrazil domov. Býval asi pol hodiny cesty z mesta, kúsoček od Malého Dunaja, v rodinnom, zbytočne veľkom dome, ktorý kedysi plánoval pre celú, možno aj prípadnú Erikovu rodinu. Nakoniec v ňom ostal sám, rozhodnutý, že keď raz definitívne skončí s robotou, zaobstará si psa.

Pohľadom zavadil o telefón, ktorý počas toho, ako bol v obchode, nechal na nabíjačke v aute. Na displeji svietil jeden neprijatý hovor.

Hana Batková – zoznámil sa s ňou v lete pri vyšetrovaní vraždy priekupníka s ukradnutými autami. Bola to po dlhom čase prvá a vlastne aj jediná žena, po ktorej zatúžil za celý čas po rozvode. Ich vzájomné sympatie sa po niekoľkých schôdzkach celkom prirodzene a nenásilne posunuli do vzťahu. Mal ju rád a bolo mu s ňou dobre, no často sa sám seba pýtal, či je to ozajstná láska a či je tou pravou ženou, pri ktorej by bol ochotný stráviť zvyšok života. Dokonca si nebol istý ani tým, či ona nevidí veci podobne. Nakoniec zakaždým svoje úvahy na túto tému zakončil tým, že sa rozhodol nateraz nič zásadné v ich vzťahu neriešiť a do budúcnosti nechať veciam voľný priebeh.

Nezavolal naspäť. Premávka pre dážď podstatne zhustla, a tak sa sústredil na jazdu. Rozhodol sa použiť skratku popri chemických závodoch a podarilo sa mu tak vyhnúť sa hlavnej výpadovke z mesta, no napriek tomu mu cesta trvala dlhšie ako zvyčajne.

Domov dorazil niečo po siedmej večer. Zo zvyku zapol televízor. Dvaja redaktori hlavnej spravodajskej relácie na prvom programe práve rozoberali politickú situáciu v krajine. Situácia bola podľa nich neprehľadná a riziko predčasných volieb značné. Ani na bohviekoľký pokus sa parlamentu nepodarilo schváliť nový rozpočet a vláda pracovala už niekoľko mesiacov v krízovom režime. On sám sa o politiku takmer vôbec nezaujímal. Dokonca nechodil ani voliť, presvedčený, že nemá koho. Nepochyboval o tom, že cesta politikov k moci je až príliš zreteľne vydláždená klamstvami, intrigami, korupciou a podrazmi všetkého druhu a každý, čo len trocha slušný človek neovládajúci podobné praktiky mal v tejto bitke asi takú šancu ako hokejista, ktorý by nevedel korčuľovať dozadu, v NHL.

Prepol na dokument o živote zvierat na africkej savane, otvoril bar a chystal sa naliať si večerný pohárik obľúbenej whisky, keď z kabáta započul zvoniť telefón. Už je netrpezlivá, pomyslel si a na jeho tvári sa po dlhom čase objavil úsmev. Napadlo mu, či ju ešte teraz nezavolá k sebe. Bol si istý, že by prišla, a keďže zajtra robí až poobede, mohla by sa zdržať aj cez noc. S hriešnou myšlienkou vylovil z vrecka mobil. Namiesto Hany Batkovej sa však na displeji ukazovalo číslo krajského operačného strediska.