Start

Dan Brown

THE DA VINCI CODE

Copyright © 2016 by Dan Brown

Translation © 2017 by Otto Havrila

Poetry translation © 2013, 2017 by Milan Richter

Jacket art © Will Staehle

Jacket design by Will Staehle

Slovak edition © 2017 by Ikar

Z anglického originálu The Da Vinci Code (Delacorte Press,

an imprint of Random House Children’s Books, a division

of Penguin Random House LLC, New York 2016)

preložil Otto Havrila. Verše preložil Milan Richter.

Redigovala Jana Holková. Korigovala Hana Brunovská.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2017

ako svoju 1057. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5271-4

S ešte hlbšou vďakou venujem Blythe

Milý čitateľ,

vždy som mal rád tajomstvá a šifry.

Je to čosi magické, keď človek odrazu vidí to, čo je ukryté, a to niekedy priamo pred jeho očami.

Keď som mal desať rokov, videl som prvú šifru – sériu čudných znakov nakreslených na papieriku, ktorý visel na vianočnom stromčeku. Keď som ich napokon rozlúštil, zistil som, že je to odkaz od rodičov, chceli mi oznámiť, že o pár hodín odchádzame na nečakanú rodinnú dovolenku.

Odvtedy ma šifry – tie tajné správy, ktoré treba rozlúštiť, skôr ako im rozumieme – fascinujú. Celý život som skúmal tento tajomný svet a pred pár rokmi som natrafil na najzáhadnejší kód, aký som kedy videl.

Bol prastarý... a tajomný. A najlepšie na tom je, že som ho mal rovno pod nosom, na očiach celého sveta.

Tento kód chránil podľa legendy akési veľké tajomstvo. Podľa niektorých bolo také ohromujúce, že keby ste ho odhalili, už nikdy by ste nevideli svet rovnakými očami. Iní tvrdili, že je to len mýtus, šepot v hmle.

Tak či onak, kniha, ktorú držíte v rukách, rozpráva o jednom mužovi a žene, ktorí sa snažia tento kód rozlúštiť a odhaliť jeho skryté tajomstvá. Či už tajomstvám, ktoré odhalíte spolu s nimi, uveríte, alebo nie, dúfam, že vás inšpirujú k hľadaniu svojej vlastnej pravdy, nech už je akákoľvek.

Bez vosku

Dan Brown

FAKTY

Priorstvo Sionu, tajná európska spoločnosť založená roku 1099, skutočne existuje. Parížska Bibliothèque National objavila roku 1975 pergameny známe ako Les Dossiers Secrets, v ktorých sú uvedení mnohí členovia Priorstva Sionu vrátane sira Isaaca Newtona, Sandra Botticelliho, Victora Huga a Leonarda da Vinci.

Vatikánska prelatúra známa ako Opus Dei je hlboko nábožná katolícka sekta, ktorá nedávno vyvolala rozruch pre správy o vymývaní mozgov, nátlaku a nebezpečných praktikách známych ako „umŕtvovanie tela“. Táto organizácia prednedávnom dokončila výstavbu svojho centra na Lexington Avenue 243 v New York City v hodnote 47 miliónov dolárov.

Všetky umelecké diela, dokumenty a tajné obrady spomínané v tomto románe sú reálne.

ÚVOD

MÚZEUM LOUVRE, PARÍŽ

22.46 HOD.

Známy kurátor Jacques Saunière sa tackal klenutou chodbou Veľkej galérie v Louvri. Chytil sa najbližšieho obrazu, ktorý mal na dosah. Bol to Caravaggio. Sedemdesiatšesťročný starec sa kŕčovito držal pozláteného rámu a ťahal ho k sebe, až strhol majstrovské dielo zo steny a spadol na chrbát, prikrytý veľkým plátnom.

Ako predvídal, neďaleko neho s dunením padla oceľová mreža a znemožnila prístup ostatným pracovníkom múzea. Parkety sa zachveli. V diaľke začalo zvoniť poplašné zariadenie.

Kurátor chvíľu ležal na zemi, lapal dych a zvažoval situáciu. Ešte žijem. Odplazil sa spod veľkého plátna a očami hľadal nejaký výklenok, kde by sa ukryl.

V mrazivej blízkosti sa ozval akýsi hlas: „Nehýbte sa.“

Kurátor na rukách a na kolenách zmeravel a pomaly obrátil hlavu.

Za nepreniknuteľnou mrežou, iba päť metrov od neho stál chlap ako hora a hľadel naňho pomedzi oceľové tyče. Mal široké plecia, pokožku bledú ako duch a riedke biele vlasy. Dúhovku mal ružovú, zreničky tmavočervené. Albín vytiahol z kabáta pištoľ a namieril ju pomedzi tyče priamo na kurátora.

„Nepokúšajte sa ujsť.“ Jeho prízvuk sa nedal identifikovať.

„A teraz mi povedzte, kde to je.“

„U-už som vám povedal,“ zajachtal kurátor, bezmocne kľačiac na dlážke galérie. „Neviem, o čom hovoríte!“

„Klamete.“ Muž naňho bez pohnutia upieral zrak, len prízračné oči sa mu leskli. „Vy a vaši spoločníci máte niečo, čo vám nepatrí.“

Kurátor cítil, ako mu v tele stúpa adrenalín. Ako je možné, že to vie?

„Dnes v noci sa tá vec dostane do rúk ľuďom, ktorým patrí. Povedzte mi, kde je, a nezomriete.“ Muž namieril zbraň na kurátorovu hlavu. „Ste ochotný kvôli tomu tajomstvu aj zomrieť?“

Saunière ledva dýchal.

Muž sklonil hlavu a pozrel sa na hlaveň svojej pištole. Saunière zodvihol ruky. „Počkajte,“ povedal pomaly. „Poviem vám, čo chcete vedieť.“ Starostlivo volil slová. Lož, ktorú vyslovil, mal už vyskúšanú... a zakaždým sa modlil, aby ju nemusel opakovať.

Keď dohovoril, útočník sa nafúkane usmial. „Áno. Presne to mi povedali aj ostatní.“

Saunièra myklo. Ostatní?

„Aj tých som našiel,“ pokračoval obor posmešne. „Všetkých troch. Povedali mi to isté čo vy.“

To nie je možné! Pravá identita kurátora a identita ostatných troch sénéchaux bola takmer taká posvätná ako prastaré tajomstvo, ktoré chránili. Saunière si uvedomil, že sénéchaux museli v súlade s prísnymi pokynmi povedať pred smrťou tú istú lož. Bola to súčasť zmluvy.

Útočník naňho znovu namieril zbraň. „Keď zomriete, pravdu budem poznať iba ja.“

Pravda. Kurátor si okamžite uvedomil hrôzu celej situácie.

Ak zomriem, pravda bude navždy stratená. Inštinktívne sa prikrčil.

Ozval sa výstrel a kurátor pocítil v bruchu pálčivú bolesť. Padol dopredu. Usiloval sa premôcť bolesť. Pomaly sa prevalil a pomedzi tyče pozrel na útočníka.

Muž mu teraz mieril na hlavu.

Saunière zavrel oči a v hlave mu vírili myšlienky plné strachu a ľútosti.

Ozvalo sa prázdne cvaknutie. Kurátor otvoril oči.

Muž pozrel na svoju zbraň a takmer vyzeral, akoby sa dobre bavil. Pomaly stláčal spúšť, no potom, keď sa so samoľúbym úsmevom pozrel na Saunièrovu krv, akoby si to rozmyslel.

Kurátor si pozrel na brucho a na bielej ľanovej košeli, len niekoľko centimetrov pod hrudnou kosťou zbadal dierku po guľke orámovanú malým krúžkom krvi. Brucho. Zo skúseností z vojny vedel, že mu ostáva pätnásť minút života.

„Tu som skončil,“ povedal muž a odišiel.

Keď Saunière osamel, uprel zrak na oceľovú mrežu. Znovu sa bude dať otvoriť až o dvadsať minút. Kým ho niekto nájde, bude po ňom. No strach, ktorý ho teraz premkol, bol oveľa väčší než strach zo smrti.

Musím odovzdať tajomstvo. Pozbieral všetky sily a pokúsil sa vstať. Predstavil si svojich troch zavraždených spoločníkov. Myslel na generácie tých pred nimi... na poslanie, ktoré im bolo zverené.

Neporušená reťaz poznania.

A teraz, napriek všetkým opatreniam... napriek všetkým bezpečnostným zariadeniam... bol Jacques Saunière odrazu jediným článkom tejto reťaze, jediným strážcom jedného z najväčších tajomstiev tohto sveta.

Roztrasene sa postavil.

Musím nájsť nejaký spôsob...

Bol vo Veľkej galérii ako v pasci a pochodeň mohol odovzdať iba jedinému človeku na svete. Zadíval sa na múry svojho nádherného väzenia. Zdalo sa mu, že najslávnejšie obrazy sveta sa naňho usmievajú ako starí priatelia.

Zaťal zuby od bolesti a pozbieral všetky svoje sily a schopnosti. Vedel, že obrovská úloha, ktorá ho čaká, si vyžiada každú sekundu života, ktorá mu ešte ostáva.

1

Robert Langdon sa pomaly zobudil.

V tme drnčal telefón – bolo to slabé, neznáme zvonenie. Naslepo sa načiahol za stolnou lampou a rozsvietil. Keď sa s prižmúrenými očami rozhliadol, uvidel prepychovú renesančnú spálňu s nábytkom z osemnásteho storočia, freskami pomaľované steny a obrovskú mahagónovú posteľ pre štyroch ľudí.

Kde to som?

Na žakárovom župane visiacom na vyrezávanom stĺpiku postele bol vyšitý monogram Hotel Ritz, Paríž.

Pomaly mu svitlo. Posadil sa a unavene sa zahľadel do veľkého zrkadla na opačnom konci izby. Videl v ňom neznámeho strapatého a unaveného muža. Zvyčajne ostré modré oči boli mútne a vyhasnuté. Silné čeľuste pokrývalo tmavé strnisko a sivé pramene okolo spánkov prenikali do húštiny hustých čiernych vlasov.

Zdvihol slúchadlo. „Haló?“

„Monsieur Langdon?“ ozval sa mužský hlas. „Dúfam, že neruším.“

Langdon sa ospalo pozrel na hodiny na nočnom stolíku. Pol jednej v noci. Spal iba hodinu a cítil sa ako mŕtvy.

„Tu je recepcia, monsieur. Veľmi sa ospravedlňujem, ale máte návštevu. Vraj je to naliehavé.“

Langdon bol stále zmätený. Návšteva? Pohľadom zablúdil na skrkvaný informačný letáčik na nočnom stolíku.

AMERICKÁ UNIVERZITA V PARÍŽI

s neobyčajným potešením organizuje

VEČER S ROBERTOM LANGDONOM,

PROFESOROM NÁBOŽENSKEJ SYMBOLIKY

NA HARVARDOVEJ UNIVERZITE.

Langdon si vzdychol. Vďaka svojim knihám o náboženských maľbách a symboloch sa stal v umeleckom svete nechcenou celebritou a dnešná prednáška – premietanie diapozitívov o pohanských symboloch ukrytých v kameňoch Chartreskej katedrály – podistým pobúrila konzervatívnejších vedcov v publiku. Najskôr ho vyňuchal nejaký religionista a chce mu povedať svoje.

„Prepáčte,“ povedal Langdon, „ale som veľmi unavený a...“

„Mais, monsieur,“ prerušil ho recepčný a stíšil hlas do nástojčivého šepotu. „Váš hosť je významný človek. Dokonca už mieri do vašej izby.“

Langdona akoby obliali studenou vodou. „Vy ste ho poslali do mojej izby?“

„Ospravedlňujem sa, monsieur, ale takého človeka... nemám právo zadržať.“

„Kto to vlastne je?“

No recepčný už položil.

Takmer vzápätí sa ozvalo silné búchanie na dvere.

Langdon neisto vykĺzol z postele a pocítil, ako sa mu prsty na nohách zabárajú do hustého koberca. Obliekol si hotelový župan a vykročil k dverám. „Kto je to?“

„Pán Langdon? Musím s vami hovoriť.“ Muž hovoril po anglicky s francúzskym prízvukom – ostro a autoritatívne.

„Som nadporučík Jérôme Collet, Direction Centrale Police Judiciaire.“

Langdon mlčal. Francúzska kriminálka? Načo by za ním chodila táto francúzska obdoba FBI?

Poodchýlil dvere, no bezpečnostnú retiazku nevytiahol. Tvár, ktorá sa pred ním objavila, bola chudá a vyumývaná. Muž bol štíhly a oblečený v modrej uniforme.

„Smiem vojsť?“ spýtal sa agent.

Langdon váhal. Nevedel, čo má robiť. „O čo ide?“

„Capitaine – môj nadriadený – vás žiada o odborný názor v istej súkromnej záležitosti.“

„Teraz?“ spýtal sa Langdon. „Je takmer jedna hodina po polnoci.“

„Ak sa nemýlim, dnes večer ste sa mali stretnúť s kurátorom Louvru, je tak?“

Langdon ešte väčšmi zneistel. S váženým kurátorom Jacquom Saunièrom mali ísť po prednáške na pohárik, lenže Saunière neprišiel. „Áno. Odkiaľ to viete?“

„Našli sme vaše meno v jeho diári.“

„Stalo sa niečo?“

Agent si zhlboka vzdychol a štrbinou vo dverách prestrčil fotografiu.

Keď sa Langdon na ňu pozrel, načisto zmeravel.

„Tú fotografiu urobili pred necelou hodinou v Louvri.“

Ako Langdon hľadel na ten bizarný výjav, prvotný odpor a hrôzu odrazu vystriedal hnev.

„Keďže ste odborník na symboly a mali ste sa stretnúť so Saunièrom, dúfali sme, že by ste nám mohli pomôcť.“

Do Langdonovho hnevu sa teraz primiešal strach. „Tento symbol,“ začal s pohľadom upretým na fotografiu, „a to telo sú tak čudne...“

„Umiestnené?“ chytil sa hneď agent.

Langdon prikývol a s mrazivým pocitom zdvihol zrak. „Neviem si predstaviť, kto by to mohol urobiť.“

Agent sa zamračil. „Nerozumieme si, pán Langdon. „To, čo vidíte na tej fotografii...“ Odmlčal sa. „To si urobil sám monsieur Saunière.“

2

Pol druha kilometra odtiaľ prešiel obrovitý albín menom Sílas krívajúc cez bránu honosného sídla na Rue La Bruyère. Na stehne nosil reťaz s ostrými cvočkami, ktoré sa bolestivo zarezávali do tela. Nosili ju všetci praví stúpenci Cesty ako trvalú pripomienku Kristovho utrpenia na kríži. Duša mu plesala od radosti nad tým, ako dobre slúži Pánovi.

Prešiel halou a potichu vyšiel po schodoch, aby nikoho nezobudil. Dvere jeho spálne boli otvorené, lebo tu sa nesmelo nič zamykať. Vošiel dnu a zavrel ich za sebou.

Izba bola sparťansky zariadená – drevená dlážka, bielizník z borovicového dreva a rohož s prikrývkou slúžiaca ako posteľ. Tento týždeň tu bol na návšteve, hoci z podobnej svätyne sa dlhé roky tešil v New Yorku.

Pán mi dal strechu nad hlavou a zmysel života.

Dnes večer začal konečne splácať svoj dlh. Rýchlo podišiel k bielizníku, zo spodnej zásuvky vytiahol mobilný telefón a zavolal.

„Áno?“ ozval sa mužský hlas.

„Učiteľ, práve som sa vrátil.“

„Hovor,“ prikázal hlas s očividným náznakom radosti.

„Všetci štyria sú mŕtvi. Traja sénéchaux... aj sám veľmajster.“ Muž na druhom konci linky sa odmlčal, akoby sa modlil.

„Takže máš tú informáciu?“

„Všetci štyria povedali to isté. Nezávisle od seba.“ Sílas zmĺkol; vedel, že informácia, ktorú vytiahol zo svojich obetí, bude šokujúca. „Učiteľ, všetci štyria potvrdili, že clef de voûte... ten bájny záverový kameň... naozaj existuje.“

Počul, ako sa Učiteľ rýchlo nadýchol, a priam cítil, aký je vzrušený. „Záverový kameň...“

Podľa tradície bratstvo vytvorilo mapu kameňa – clef de voûte alebo záverového kameňa –, tabuľku, do ktorej bolo vyryté miesto, kde sa ukrýva najväčšie tajomstvo bratstva. Táto informácia bola taká dôležitá, že jej ochrana bola dôvodom samotnej existencie bratstva.

„Keď budeme mať záverový kameň,“ zašepkal Učiteľ, „budeme len o krôčik ďalej.“

„Sme bližšie, ako si myslíte. Záverový kameň je ukrytý tu, v Paríži.“

„V Paríži? Neuveriteľné! Vyzerá to až príliš ľahké.“

Sílas mu porozprával, čo sa v ten večer stalo... ako mu všetky jeho obete krátko pred smrťou povedali presne to isté: že záverový kameň je dômyselne ukrytý v starobylom parížskom kostole Saint-Sulpice.

„V dome Pána!“ zvolal Učiteľ. „Robia si z nás posmech!“

„Tak ako si z nás robili posmech celé stáročia!“

Učiteľ zmĺkol, akoby chcel vychutnať pocit víťazstva. Napokon dodal: „Preukázal si Bohu veľkú službu. No teraz mi musíš ten kameň priniesť, Sílas. Okamžite. Ešte dnes.“

Vysvetlil mu, čo má urobiť.

Keď Sílas položil slúchadlo, od očakávania ho priam pálila koža. Hodina, povedal si s vďakou, že mu Učiteľ poskytol čas na vykonanie pokánia potrebného na to, aby vstúpil do domu Pána. Musím si očistiť dušu od dnešných hriechov.

Bolesť je dobrá, zašepkal.