Copyright © 2017 by Matej Rudinský

Design © 2017 by RICHIE, Richard Kučera Guzmán

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5532-6

V každom mojom klamstve

trochu pravdy

o mne

v každom tichu

ryha po výkriku

(Lukáš Katuščák – Kontemplácie II)

jar

1

Narodil som sa pred tridsiatimi piatimi rokmi. Opačne. To treba spomenúť hneď na úvod – namiesto lyrických opisov delenia bunky –, pretože keď prvé, čo ukážete svetu, je vaša riť, vlečie sa to s vami celý život. Najmä ak vás k tomu vesmír ešte obdaril vlastnosťou nasrať sa v správnej chvíli. Nejde však o ten typ nezvládnutej vnútornej agresivity, vyplývajúcej z nenávisti samého voči sebe, keď niekomu bezdôvodne vydrbe poistky a vyvŕši sa na nedosolenom kuracom rezni. Alebo na dopravnej značke. Alebo na volante na semafore – šokovane sa pozeráte na červený ksicht so spenenou hubou, ako na vás huláka spoza zvukovo odizolovaného okna auta. Ako akváriová rybička s epileptickým záchvatom. Nie, priatelia, nie takto sa nasrať. Je to niečo ako vnútorný motor. A absolútna intenzita konania. Keď vás serie, že veci okolo vás nefungujú tak, ako by mali, a vy tomu musíte prísť na koreň. Opraviť ich. Zoptimalizovať. Zmeniť. Posunúť vpred, niekam tam, kde si úzkoprsí pseudovizionári trieskajú svoje ustráchané hlavy o obzor. A urobíte pre to čokoľvek – vezmete si hoc aj úver, len aby ste veci navôkol menili. K lepšiemu. Cez mŕtvoly. Natvrdo. Pretože ste presvedčený, že vaše riešenie je naozaj efektívne.

Je teda vysoko pravdepodobné, že dáte rovnako ako väčšina ľudí na prvý dojem z mojej narcistickej povahy so sklonmi k machiavelizmu a zrejme ma nebudete mať radi. Je totiž ťažké rozumieť mi. A ja vám v tom, žiaľ, vôbec nepomôžem. Zvysoka, ako prežratý zlomyseľný mestský havran, sa vyseriem na vašu snahu implementovať do života druhých ten svoj a poviem vám do očí, čo si myslím. Vždy. Pretože mňa zaujíma výsledok, nie pokus obohatiť ľudstvo výrokmi zo Slepačej polievky pre dušu.

Dámy a páni, dovoľte, aby som sa, po tomto úvodnom ponúknutí ruky, predstavil.

Volám sa Alexander. Alexander Pavlov. Táto kombinácia slabík je výsledkom pompéznych zámerov môjho otca, ktorý považoval ruské priezvisko pradeda za imidžotvorný prvok. Sám sa túžil volať Alexander, pretože mu to v jeho fantáziách, keď šťal do sifónu vo vani a napínal bicepsy do zapareného zrkadla, pripadalo cool. Paradoxne, a to je na tom najúbohejšie, schytal kádrové meno Jozef. Čo spôsobilo, že jeho potreba byť cool sa prehlbovala exponenciálne. Keď totiž zrevete kdekoľvek v katastri planéty Zem z plných pľúc Jozef, otočí sa osemdesiat percent cicavcov (vrátane morských).

Mne stačí, keď ma budete volať tak, ako ma volajú všetci – Alex. Nie Šaňo, prosím! Osobne si nemyslím, že vyzerám ako faceliftovaný kaderník s krížovou lordózou tehotnej ženy a s detským číslom džínsov… zarezanými kamsi medzi lopatkami až do hrubého čreva.

Som Alex. A momentálne môžem vyhlásiť, že som sa úspešne zahryzol do života, výsledkom čoho mi raz mesačne bankové tamagoči oznámi, že som ho opäť nakŕmil doprasknutia.

Niekomu to možno pripadá ako indikácia karierizmu, ja však tvrdím, že keď sa chcete do života zahryznúť s protézou, zožeňte si radšej namiesto fixačného krému lubrikačný gél. Pretože život s vami vyjebe aj tak po svojom.

Aby som to uviedol na správnu mieru a prehĺbil vaše antipatie (a toto nie je talianske predjedlo) –, môj úspech nie je vydretý. Správne – nie je! Nie je to ten typ úspechu, o ktorom vám bude rozprávať cmarový jebko v celofánovom obleku na nejakom manažérskom školení, ktorého jediným prínosom bolo jedlo zadarmo a networking s upratovačkou. Ja som úspešný, pretože si úspech jednoducho dokážem zariadiť. Pretože aj úspech je iba komodita. Produkt. Trhová položka, preleštená fenoménom rozmeru tejto krajiny a jej PR agentúr, ktoré z vás za dva dni pri optimálnych podmienkach bankových transferov urobia v tejto malej, médiami prešpikovanej krajine, poloboha v akejkoľvek oblasti. A čo je najlepšie, všetci navôkol vám to zožerú. S rešpektom! A skutočne schopní ľudia frustrovane čmárajú fixkou na váš vyretušovaný ksicht.

Servírujete ľuďom vážnu tvár plnú bombastických kecov, ako to robíte s vášňou, ako vás vysústružil tvrdý život (začínajúci bezplatným školstvom a končiaci zdedeným bytom po babke). Ste pri tom odfotený pred ledabolo rozmazaným mestom s náhodne rozpoznateľným hradom – aranžovaný v polotieni (aby ste celej kompozícii dodali punc tajomna), usmievate sa ako predseda templárskeho rádu a košeľu máte ležérne rozopnutú. O jeden gombík navyše, aby bolo diskrétne odhalené vaše fitnes telo. Prehnane veľký šangrila energetický náhrdelník, ktorého význam ostal v turistickej čajovni v Tibete (kde ste boli hľadať zmysel života, pretože vám z tých firemných párty načisto jeblo). V tej chvíli sa páčite sám sebe a túžite stáť na druhej strane fotoaparátu. Vyžaruje z vás ego, ktoré je tak veľké, že má vlastnú gravitáciu. Už len rýchlo vytesať sa do mramoru s vavrínom na čele. Ave, ja!

Tak si tu potom čítame o hercoch a ich dokonalých životoch, športovcoch so sexy zadočkami, startupových guru, ktorí okrem kopírovania svetových konceptov a prania štátnych peňazí dosiahli akurát BMI 28.

Na Slovensku – ak pre vás nie je IQ koenzým na vyhladenie vrások – jednoducho nemôžete nebyť úspešný. Takže áno, toto všetko som pochopil, uchopil a momentálne som na tom veľmi dobre. Viac, ako dovoľuje spoločenský konsenzus v tejto slovanskej osade, hrdo sa vyčleňujúcej na mape sveta. A keďže okrem piár ovládam aj ejdžár, stojí za mnou tím, ktorý patrí k špičke v strednej Európe a dáva o tom všade, kde sa len dá, vedieť. Pracovať v mojom štúdiu totiž nie je robota, je to prestíž. Je to životný štýl. Je to privilégium. Presne tak, ako len dizajn môže byť. Nebudete ma mať radi. Pretože vďaka tvrdo získanej slobode, na ktorej som makal od pätnástich, nemám z ľudí komplexy a už ani strach.

2

Detstvo som mal relatívne pokojné. No iba preto, že som bol izolovaný od možnosti konfrontovať svoje skutočné ja s realitou, ktorú si dieťa v plnej miere, našťastie, neuvedomuje. Vyrastáte mimo spoločenských klapiek na očiach, a tak je váš obzor omnoho širší než vaše chápanie.

Ste plnohodnotné semienko veľmi silného duba. Veľkého a zdravého. Bonsaj s malým žaluďom z vás, bohužiaľ, urobí vaše okolie – rodičia, škola, systém. Nemá preto význam, aby som tu romanticky písal o tom, ako som prvýkrát rozoznal drevenú kocku od ihlanu. Zásadný zlom nastal až vtedy, keď som sa prvý raz dostal do širšieho kolektívu – v škôlke.

Moje prvé pokusy o začlenenie sa dopadli katastrofálne. Nedarilo sa, bolo to náročné, nerozumel som im. Im – ľuďom, im – deťom, im – učiteľkám. V podstate som ich fascinovane skúmal, nepociťoval som žiadnu prirodzenú spolupatričnosť, náklonnosť či akýkoľvek vzťah. Boli pre mňa na rovnakej úrovni ako dážďovky, ktoré som po daždi pozoroval za budovou jedálne. Akurát s tým rozdielom, že poskytovali širokospektrálny a na zážitky bohatší potenciál. Potenciál pre moju egoistickú rozkoš alebo boli len obslužným personálom mojich ostatných potrieb. Nič viac. Ľudia boli iba indexované premenné v rovnici môjho života.

Na základe mojich zjavne neštandardných počiatočných prejavov osobnosti nadobudli múdri dospeláci, vidiaci v nažratom veľhadovi klobúk, podozrenie, že so mnou niečo nie je v poriadku. Postupne sa ich zmocňoval pocit – napriek doznievajúcim štandardom komunistického režimu –, že bude z experimentálneho hľadiska prínosnejšie, keď ma preradia od najmenších k deťom v predškolskom veku. Zmocňoval sa ich strach. Predpokladali, že eklektická banda starších pankhartov a podráždených vychovávateliek skrotí môj temperament. A moja inakosť sa stane iba nostalgickou spomienkou – bodkou za obdobím, ktoré si podľa ich kapitulovaných mozgov ani len nebudem pamätať. Mýliť sa je ľudské… Ba čo viac, je to výsada dospelákov, za ktorú sa takmer nikdy neospravedlnia.

Bol som ako nenaprogramovaný, čerstvo rozbalený senzor, vhodený do mora impulzov. Keďže sa vtedy normálne chodilo do normálnej školy až od šiestich či siedmich rokov, bol to najvyšší možný dosiahnuteľný level, v ktorom som mohol nepozorovane čakať na vytúžený status prváka. Niečo, čo som považoval za skončenie tohto divadla. Nevedel som, samozrejme, že sieň krivých zrkadiel, v ktorej sa nachádzalo moje ja, nemá východ. A že opustením škôlky sa nič nekončí. Detská optika, žiaľ, nie je kalibrovaný Carl Zeiss, je to kaleidoskop.

Čas som si teda krátil po svojom, okrem čítania a písania skúmaním ľudí. Tvarov ich tiel, nosov, pier, gestikulácií, zubov, vôní, účesov, spôsobu rozmýšľania, farieb ich hlasov aj nechutných fyziologických prejavov, ktoré mi už vtedy klali oči a považoval som ich za nepríjemné.

V kontraste s nevyvinutými spolužiačkami, ktoré som v čase poobednajšieho hromadného spánku mohol lepšie pozorovať, som si niekde v kútiku svojej čoraz rozkonárenejšej mysle uvedomoval, že telá a vône vychovávateliek sa značne odlišujú. Že sú omnoho fascinujúcejšie a impozantnejšie. A tak, keď sa nad moju postieľku zohla pani Eva (tak sme ju totiž museli oslovovať) s prsami, ktoré museli naozaj patriť prvej žene na svete, aby ma pokarhala za to, že polhodinu neležím v horizontálnej polohe ako všetky ostatné deti (a ktorú ona nazývala spánok), som si uvedomil, že táto inakosť má ešte jeden efekt – efekt, ktorý som si pod perinou nechával pre seba. No nebola to iba masturbácia, čo ako drevokazná huba začínalo zožierať moju myseľ. Postupne (s exponencionálnym progresom) som začal v logických hrách prekonávať svoju staršiu sesternicu, ktorá v tom čase vynikala v druhom ročníku základnej školy ako vzorná žiačka.

Múdri dospeláci v mojej rodine zrazu prestali tušiť. Zistili. Zistili, že slovo inakosť už nestačí. S kŕčovitým, ospravedlňujúcim úsmevom a bodrými konštatovaniami pred vychovávateľkami, ktorých najfrekventovanejšie slovné spojenie bolo „živé striebro“, ma striedavo chodievali vyzdvihnúť zo škôlky a v prípade nadmerných sťažností mi svoju frustráciu prepisovali na zadok.

Snažil som sa prísť na to, čo spája v mysli dospelého človeka, ktorý sa tituloval do roly autority, frustráciu a detský zadok. Dodnes som na to neprišiel. Navyše, s potrebou mlátiť po ňom o sedemdesiat kíl ľahší derivát vlastných génov.

Nedokázal som spávať v nariadenú hodinu, keď deti zvyčajne spávať mali, nejedol som vtedy, kedy sa jesť malo, a ani to, čo sa jesť malo, nechodil som v dvojrade a za ručičku, ako to kázali… Ako to kázal kto?! Nerobil som a nechcel som robiť vôbec nič z toho, čo mi niekto prikazoval, alebo sa „malo“. Nerozumel som tomu. Nerozumel som, prečo niekto ignoruje základný a jednoduchý princíp: ži a nechaj žiť. Prečo mi niekto servíruje odpornú nátierku z mastných baltických sardiniek, ktoré pomleli aj s prázdnymi výrazmi, čo im ostali, keď ich zaliali olejom do konzervy. Ja mám chuť na banán. A nemôžem si ho dať, pretože “budem jesť to, čo je na stole“. Prečo musím jesť, keď nie som hladný? Prečo musím ísť von, keď nechcem? Spať, keď nechcem? Kresliť, čo nechcem?

A kým sa „živé striebro“ a „loptošstvo“ stačili pretaviť v slová, ktoré sa používajú v šenku pri finále ligy majstrov, ocitol som sa na prahu štátnej základnej školy, vysnívanej méty prváka. To som, samozrejme, netušil, že takmer všetko, čo sa v prvej, druhej a možno i v tretej triede polopatisticky tlačí deťom do hláv, som už z veľkej časti dávno ovládal. Netušil som, plný naivných predstáv o svete, ktorý ma vytrhne z nudnej škôlkarskej letargie, že postkomunistické koaly sa svojich vyhriatych miestečiek držia pevnejšie ako fixačný krém na protézy. Že majú oveľa širšie možnosti presviedčať deti ako ja o tom, že sa treba „prispôsobiť“. Väčšine. Na tom predsa stojí demokracia, ktorú si tak úpenlivo vyštrngali.

Možno aj preto som hneď prvý rok môjho pôsobenia na základnej škole prepísal históriu akýchkoľvek štatistík starostlivo vedených zástupcom riaditeľa, ktorého nadočnicové oblúky, vyhrnuté biele ponožky v krátkych šušťákoch a tridsaťkilový zväzok kľúčov, čo hádzal do študentov, boli legendárnejšie než hity Karla Gotta.

A pokračovalo to s dramatickým nástupom antických hier počas celého štúdia. Riaditeľské pokarhania a pozvania do školy, ktoré mama, tak ako každú poštu, s tvárou červenou od hnevu roztvárala vo výťahu cestou do panelákového bytu, som mal varechou vygravírované na zadku. Ak ma, pravdaže, chytila a stihla sa trafiť.

Žiacke knižky kapacitne nestačili na objem poznámok rôzneho kalibru a určenia. Aby ste mali aspoň akú-takú predstavu o mojom zábere a kompozičnej zručnosti pedagógov: interval sa nachádzal od

„Na hodine neprestajne labužnícky cucká džús!“ až po „Dnes kvôli vášmu synovi odviezli triednu učiteľku na traumatológiu“.

Najparadoxnejšie bolo, že zhoršené známky zo správania boli jediné zhoršené známky, ktoré sa spájali s mojou osobou. Na akúkoľvek pomstychtivú otázku pedagóga, na každé náhodné vyvolanie pred tabuľu som nadšene (čo ich šokovalo ešte viac) reagoval stopercentnou pripravenosťou. A vedomosťami, ktoré som z trucu implementoval do odpovedí a ktoré každému, kto sa na mne chcel pred celou triedou vyvŕšiť, napovedali, že viem oveľa viac, než čo sa nachádza v primitívnych učebniciach bez konceptu.

Výsledný efekt? Svoju modrú riť som si aj tak naďalej vytieral dvojvrstvákom z nechápavých hysterických učiteliek a rodičov zalamujúcich rukami. Bol som niekde medzi „Horší ako posledný gauner, lebo kvôli desiatej hodil stoličku do Aničky“ a „Lepší ako introvertný Adamko, ktorému matematika ide najlepšie z triedy, ale jeho spoločenský život vyzerá ako dokumentárny film o magmatických horninách“. Teda nikto! Začal som sám o sebe pochybovať a obrnil som sa pred okolitým svetom. Doslovne – postupne som vďaka tukovým zásobám nepotreboval hľadať samého seba pri hromadných triednych fotografiách.

So starým otcom, ktorý bol okrem iného vášnivým amatérskym astronómom, som po nociach – pretože on moju potrebu nespávať rešpektoval –, rozoberal princípy univerza (tak to nazýval on). Tam niekde vo hviezdach, kde neplatili hranice, kde človek neznamenal nič a bol zanedbateľnejší ako jeho vlastné obmedzenia, som nachádzal nekonečný relax pre svoju myseľ. Nekonečný zdroj informácií a fantazírovania. Len ja, ďalekohľad a starký. Možno to bolo vekom, skúsenosťami alebo neskutočnou láskavosťou, ktorú v sebe mal – pretože láskaví ľudia pochopia oveľa viac ako ktokoľvek –, mi trpezlivo odpovedal na každú otázku. Rešpektoval, že sa pýtam iba to, čo vedieť chcem. Odpovedal s rozumne filtrovanými a upravenými informáciami, ktoré vedel trpezlivo a zaujímavo servírovať. Šité na mieru – plné starkého radosti z toho, že jeho pričinením viem zasa o svete viac. Keď sa upil na smrť, uvedomil som si, že každý máme svojich démonov – bez ohľadu na to, kým reálne pre druhých sme. To je ich optika, ich názor, ich pohľad. A s tým, čo v druhých vidíme my, to nemusí mať spoločné zhola nič. Tak ako hviezdy, ktoré vidíme na oblohe. Je to iba ich svetlo – hviezda samotná už nemusí vôbec existovať.

Keď sled okolností (vrátane starkého predčasnej výskumnej cesty ku hviezdam) spôsobil, že sa „živé striebro“ zmenilo na avizované pojmy ako pankhart, hovädo, čisté zlo a malá kurva, sa pán riaditeľ, ktorého roky v brandži skrútili ako tatranskú kosodrevinu, nakoniec rozhodol, že ma so zahanbenou matkou pošle k erudovanému odborníkovi. Ten moju diagnózu zadefinuje efektívnejšie než spotená ručiaca matikárka s dreveným uhlomerom. A tak, čuduj sa svete, po mnohých hodinách starostlivého rozhovoru s paňou s veľkými krásnymi očami a s príjemným hlasom, ktorá mi dala vypracovať niekoľko veľmi primitívnych, nudných a jednoduchých úloh, padol verdikt. ADHD, teda, ak chcete, prehnaná hyperaktivita. Diagnóza, ktorá je podľa štatistických úradov z osemdesiatich percent dedičná (pri historickej analýze mojej konzervatívnej, životom ubitej, čiernobielej rodiny sme nenašli pôvodcu).

Dokonca, podľa názoru niektorých odborníkov to má za následok nadmerný príjem cukru, brilantných farbív ako tartrazin alebo chinolínová žlť (doteraz netuším, čo sú tie veci zač), prípadne nesprávne zaobchádzanie s dieťaťom. Ktovie – zrejme som si mohol vybrať… A múdri dospeláci v mojom okolí, našťastie, tiež. Prestali mi variť kakao a mlátili ma ďalej. Navyše, všetky moje vlastnosti a činy odrazu dostali štatút diagnózy a ja som sa ocitol v zakladači s nálepkou „oficiálne nenormálny“, ktorú si v tej dobe nik nechcel vziať na starosť. Aby ste ma chápali, ešte to nebolo módne. Zubné strojčeky dvíhali namiesto penisu ukazováky, ryšaví ľudia boli spoločenskou nechutnosťou a vidieť černocha znamenalo naplnenie života.

Keď sa však detský temperament začne konfrontovať s vlastnou prešpekulovanou mysľou, stane sa z triedneho šaša niečo úplne iné. Rešpektovaná, ale neobľúbená osobnosť.

Základná škola prešla ako po masle (ktoré som si odniesol nalepené na sebe) a ani neviem ako, prekračoval som prah gymnázia. Prijali ma na základe mojich výsledkov (aj po odpočítaní mínusových bodov za zhoršenú známku zo správania) bez prijímačiek. Učivo – instantné kvantá informácií bez logiky a atraktívnej interpretácie, vo väčšine prípadov servírované tak, že sú menej trvácne ako erekcia na zraze veteránov – sa pre mňa stalo úplne nepodstatným. Objavil som oveľa hodnotnejší študijný materiál.

V zárodkoch prvých sociálnych mikroštruktúr som si uvedomil, že ľudia, ktorí sa vo svojej hlbokej podstate vôbec nemenili od čias, keď ma začali fascinovať, ma už nudia a iritujú. Bezhranične – ich frenetické, štatistické pohyby na ulici, ponosovania, sťažnosti, ich reči, myslenie, drganie, ich chaos. Ich potreba niečo dokázať. Nie sebe, ale ostatným. Aby sa mohli aspoň na malý okamih priblížiť svojmu ubitému ja, ktoré kričalo o pomoc niekde vo vnútri pri každom alkoholickom delíriu. Tých pár skutočných osobností a lídrov, ktorí sa sem-tam medzi nimi objavili, nestačilo na to, aby situáciu či môj názor zmenili. Boli tu jednoducho na to, aby tento komplex, táto molekula zvaná civilizácia, fungoval. Pretože je potrebné, aby sme sa navzájom súčasne priťahovali, ale aj odpudzovali.

Jednou z osobností, ktoré mali plusovú polaritu, bola moja učiteľka etickej výchovy. Na gymnázium nastúpila, keď som bol v maturitnom ročníku. Lanského leta sa totiž niečo zmenilo… Keď sa mi začali pri rodinnom výstupe na Chopok posmievať už aj kamzíky, za dva mesiace som tvrdým tréningom, upravenou stravou (ktorú v tom čase považovali za hazard so životom) a pomocou metabolizmu mladého muža vyformoval sám seba. Svoju lepšiu verziu. Pandrava, ktorá síce bola inteligentná a všetky baby v triede si s ňou rady pokecali, skončila. Raz a navždy. A keď sa vaše vnútro nadšene spojí s vaším zovňajškom, odrazu sa stanete nepriestrelným.

Helena mala dvadsaťosem rokov, sedávala vzpriamene a premeriavala si ma celkom inak než moje – spočiatku šokované – spolužiačky. Plné prsia jej pri tom nezbedne narážali na gombíky blúzky, ktorú rada nosievala. Pri nej som si prvý raz intenzívne a plnohodnotne uvedomil, ako ma fascinujú ženy. Skutočné, autentické, inteligentné – také, ktoré robia z muža viac, než sám je. Než vôbec tuší, že je. Ak som sa teda mohol za muža v tomto štádiu titulovať. Tento pocit je extrémne silno návyková droga. Droga, ktorá má síce zakaždým rovnaký terapeutický účinok, ale iné kontraindikácie. Došlo mi, aký je rozdiel medzi pohľadom uslintanej, vykoľajenej a strémovanej spolužiačky, ktorá je schopná maximálne ma prezváňať na mobil alebo napísať esemesku, a pokojným pozorovaním šelmy, ktorá chce a ktorá vie, čo chce.

Či už sa to začalo učiteľkami, ktoré na mne lámali ukazovadlá, psychiatričkou, ktorá oficiálne určila, že nie som normálny, spolužiačkami v deviatej triede, ktoré mi prvýkrát ukázali v koncentrovanej forme základné estetické princípy ženského tela, alebo matkou, s ktorou som od samého začiatku zvádzal boj, žena sa stala cieľom. Výsledkom. Dôvodom mojej činnosti. A kým spočiatku to všetko malo štatút „babský pupok“ alebo „latentný nezaradený gej“ či “tučko, nad ktorým sa zľutovali aspoň škaredé ženy“, neskôr, keď sa hormóny a prostorekosť upokojili, už tieto vlastnosti naberali serióznejšie a spoločensky oveľa sofistikovanejšie, a samozrejme, aj neprijateľnejšie parametre.