(Takmer) dospelé poviedky

Ukážka z elektronickej knihy

Text © 2018 by Zuzana Štelbaská

Illustrations © 2018 by Ivana Šáteková

Design © 2018 by Zuzana Chmelová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5899-0

Mňamňa syndróm

„Kde si toľko?“

„Čo, kde som?“

„Sprostá mačka. Zoslalo mi ťa samé peklo!“

„No prepáč?!“

„Bez teba mi nedá žrať! Kým si sa tu neobjavila, mal som raj na zemi.“

„Odporný krivofúz.“

„Zabrzdená pubertiačka.“

„Dedo plesnivý.“

„Nalpa!“

„Tchor!“

„Marína! Sladká Marína, prrrrrrrrr.“

„Slečna Ohromňáááu! Slečna Ohromňááááááááu!“

„Tu ste, moji milí. Ako si len na teba Lancelot počkal. Mala by si mu za to dať aspoň bozk, Ginevra,“ povedala Marína Ohromná, obyvateľka bytu na vyvýšenom prízemí starého tehlového paneláka na Sládkovičovej ulici, a otvorila dve rovnaké mačacie konzervy. Jednu podala mohutnému kocúrovi, ktorého sivohnedé pásy umocňoval čierny pruh na chrbte a huňatý biely podbradník, dodávajúci mu nevšednú grandióznosť. Dokántrené uši, jazva na nose a čerstvo poranené oko vypovedali mnoho o jeho vášnivom nočnom milostnom živote.

Naproti tomu mladá štíhla mačka, ktorej patrila druhá konzerva, bola viac ryšavá alebo možno biela, ale aj čierna… Bola svojím trojfarebným fŕkaním skrátka taká výnimočná, že nebolo možné si túto mačku zameniť so žiadnou inou. Marína na nej najviac ľúbila jej biele labky, akoby mala oblečené nízke letné ponožky, len na dvoch miestach s čiernym fliačikom. To aby ju mohla láskavo kárať, kde sa ufúľala, a potom jej celý večer nežné nôžky hladiť, čo Ginevru privádzalo do skutočného mačacieho neba.

Pri stretnutí s Marínou Ohromnou každý len trochu vnímavý človek okamžite zareagoval na kombináciu jej mena a priezviska, ktoré boli znásobené ešte aj názvom ulice, na ktorej bývala. Marína Ohromná, Sládkovičova 3. Marína naozaj bývala na Sládkovičovej ulici. Bolo to jedno z protivenstiev, ktoré ju prenasledovali celý jej doterajší život. Na počesť milovaných Sládkovičových veršov dala pani Ohromná pred osemnástimi rokmi svojej dcére meno Marína, lebo si vravela, že predsa len sa raz vydá a meno sa jej zmení. Dovtedy však bude jej dieťa živým dôkazom toho, aká je tá Sládkovičova Marína ohromná!

Marína Ohromná mala osemnásť rokov a vydatá ešte nebola. Meno si zmeniť nemohla, tak sa aspoň odsťahovala do garsónky po babke na Petzwalovu ulicu. Nemohla však tušiť, že presne vo chvíli, keď so žuchnutím zložila svoj jediný kufor na chodbe nového bytu, mestský poslanec a učiteľ fyziky Andrej Boho v tom istom momente od zlosti hodil v mestskom parlamente všetky svoje dokumenty na zem len preto, že jeho kolegovia definitívne zmenili názov tejto ulice z gramatických dôvodov (keďže pošta chodila na ulicu Petzwalovu, Petzvalovu či Pedzvalovu, pričom správne malo byť Pecvalova) na Sládkovičovu, aby bol pokoj. O ten však v rovnaký moment prišla Marína. Také veci sa jej skrátka diali v kuse a nemohla s tým nič robiť.

„Božie dielo, tieto konzervy!“ slastne si po jedle olizoval labu Lancelot.

„Slečna Ohromňááááááááááu,“ ťapkala a mraučala Ginevra po balkónovom okne v nádeji, že dostane dupľu. Marína však nadobro zmizla za bielou záclonou.

„Je streda, ty sliepka. Vždy v stredu popoludní Marína odchádza z domu a je preč až do večera.“

„Prrrrrrrrrrečo mi to robí?“ pridala sa Ginevra v čistení kožucha k Lancelotovi. Čistila, pravdaže, ten svoj, keďže kocúr v nej vyvolával neskrývaný odpor. Čistenie kožucha ju, naopak, upokojovalo, preto ho robila dlho, dôkladne a s hlasitým pradením.

„Trpí na mňamňa syndróm.“

„Čo?“

„Mňamňa syndróm.“

„Čooo?“ zaspievala Ginevra a pootočila hlavu nabok, čím vyvolala v Lancelotovi záchvat samoľúbosti. Vedel, že keď si teraz sadne a začne rozprávať, mladá na ňom uši nechá. A to mal rád.

„Mňamňa syndróm. Pliaga mladých dievčat,“ dramatizoval Lancelot s privretými očami. „Raz ich uchytí a niet im pomoci. Aj naša Marína je v ňom zamotaná a nevie, ako von,“ kýval dôležito hlavou.

„Si horší ako ružový román, hovor k veci,“ švihala Ginevra nedočkavo chvostom.

…

Keď mala Marína šestnásť rokov, išla na triedny výlet. Mal to byť obyčajný koncoročný výlet na chatu v našom mestskom lese. Ale nie pre Marínu, ktorá bola už rok zamilovaná do svojho spolužiaka Ivana Vaška. Ivan však chodil s Marikou…

„Marika – Marína, ani by si ten rozdiel nevšimol,“ vravela si po večeroch Marína, keď s nosom prilepeným na okne izby pozerala na hviezdy. Funela tak silno, že si okno vždy veľmi rýchlo zahmlila a so snívaním bol amen. Prešla po zadýchanom skle dlaňou a vyrobila na ňom lepkavú šmuhu, čo jej mama neznášala.

„Čo tu chováš slimáky?“ rozčuľovala sa, keď musela ráno čo ráno špeciálnymi utierkami drhnúť okno, až z neho zmizli aj posledné Marínine sny.

„Ivan diván – Marína perina,“ našla Marína pred výletom vyškriabané na svojej lavici. Všetci to vedeli! Celá trieda sa jej smiala. Ivanovi jej bolo ľúto, ale nemohol sa jej zastať. Marika mu cez každú prestávku sedela na kolenách.

Triedne výlety, odkedy chodila Marína na gymnázium, mali celkom iné grády ako tie zo základnej školy. Poskrývaný chľast. Tajné polnočné cigy. Pripité bozkačky. Omámené dotyky. Ogrcané vlasy. Marína to všetko vnímala, ale nezúčastňovala sa. Kým sa z vedľajších izieb ozýval rehot a treskot, ona a ešte pár dievčat, ktoré z rôznych dôvodov tiež nezapadli, sedávali spolu a ubezpečovali sa v tom, že tak je to lepšie. Marína síce tušila, že jej snaha na seba upozorniť tým, že odíde zo stredu diania, je absolútne iracionálna, ale vo svojej podstate mala zakódovanú príliš silnú vieru v zázraky. Verila, že raz si ju samu, samučičkú, opustenú a nezúčastnenú niekto všimne, príde k nej a bude z nej mámiť a ťahať jej bohaté vnútro, o ktoré sa tak veľmi chcela s niekým podeliť. Marína nemala odkiaľ vedieť, že jej viera v zázraky sa už čoskoro premení na prečudesnú chorobu, syndróm, ktorý ešte žiaden lekár neobjavil.

Marína brnkala na gitare. Jedna či dve spolužiačky niečo zaspievali od Kristíny, niečo od IMT Smile. Potom k nim vtrhli ožratí spolužiaci.

„Desmod vieš? Daj Desmod!“

„Ti pere? Keď už, tak daj Klusa!“

„Rihannu!“ škriekali dievčatá.

„Horkýže Slíže!“

„Aviciiho!“

„Rytmusa!“

„Rytmus nespieva, ty debil!“

„No a? Šak daj rytmus a ja dám Rytmusa! Aj keď máš nad sebou mraky a si vyrovnaný so sebou, ou, ou, ou, vtedy ťa už nikto nezlomí a slnko ide za tebou, ou, ou, ou, aj keď sme deti stratenej generácie, všetko silné, čo sme zažili, nás nezabije, kto je narodený víťaziť, nech dá ruky hore so mnou, ou, ou, ou!“ pričom, samozrejme, celá partia dvihla ruky hore, začala kričať, skákať, vrieskať, až konečne prišla triedna, pobrala fľaše, rozdala zákazy, ďobla prstom do pár smoliarov, ktorí mali dostať trojky zo správania, a rozospatá počkala, kým všetci zalezú do svojich izieb. Keď zhasla na chodbe a rázne odkráčala, bolo počuť už len šuchotanie bosých nôh po chodbovom koberci. To sa ešte niektorí premiestňovali z izby do izby. A potom bolo ticho. Marína bola vlastne ticho celý čas. Zvyčajne nehovorila nič. Ani pred rokom, ani teraz. Len sa pozerala. Hlavne na Ivana, ktorý na minulom výlete ešte objímal Ivanu. Hovorili si Ivony. Čiže Ájvony.

Ájvony toho roku už neboli. Ivana sedela s Marcelom, ale len preto, aby Ivan žiarlil. Buchnutá do Marcela nebola. Marcel do nej bol. Sťahoval z netu do mobilu nejakú hudbu, ktorú si potom Ivana napchala do uší, aby sa s ním nemusela rozprávať. Marcel si myslel, že Ivana je od hudby závislá, lebo jej veril, keď mu to povedala. Ale nebola. Chcela len, aby ju Ivan s niekým videl. Marcel bol do nej buchnutý a nemal ksicht ako požutý papier, takže ho vzala na milosť. Ale len preto, aby nebola pred Ivanom sama. A keďže bola Ivana s Marcelom, Ivan Vaško bol spokojný, že Ivana niekoho má, a vôbec si ju nevšímal. Ivan v autobuse objímal Mariku, ktorá mu sedela na kolenách. A na Ivana sa, tak ako minulý rok, celý čas pozerala Marína.

Vybrala gitaru a ešte v autobuse si na nej začala brnkať. Občas jej napadla nejaká melódia. V notách sa nevyznala, takže si všetko nahrávala a potom sa to učila naspamäť. Od minulého roku, po tom fiasku s Rytmusom a ostatnými, sa doučila všetky novinky, čo hrali v rádiu, aj tie, ktoré počula kolovať v telefónoch po triede. Vedela zahrať od Mirgovej cez Kirschnerovú, Redmana, Swift, Cyrus, Gaga, Biebera, One Direction, Kristínu, Lovato, Perry, Gomeza, Smitha, Sheerana, Ďuricu, Drobnú, Horkýže Slíže, Farnu až po vykopávky typu Elán, Žbirka, niečo od Nohavicu, Plíhala a Neřezu, čo jej dala počúvať mama a Marína sa do tej hudby okamžite celá zbláznila. Ale to nemohla nikomu povedať, aby si o nej nemysleli, že je ale už úplne drbnutá.

Keď začala v autobuse hrať, strhla na seba všetku pozornosť. Marika zliezla z Ivana a sileným hlasom začala spievať Novú od Mirgovej. Spievať veľmi nevedela, no ostatní na tom boli oveľa horšie, takže bola v triede za spevácku hviezdu. Pár dievčat sa pridalo. Ťahali refrén so zavretými očami, tváre zvraštené, slzy už-už na krajíčku, rukami bodali do sŕdc neviditeľné nože.

„Trapas,“ uchechtávali sa chalani. Krútili hlavami a každý si na truc zazátkoval hlavu svojou hudbou. Marika si všimla, že aj Ivan. Prestala spievať, prešla k nemu a sadla si mu na kolená. Bez opýtania mu vybrala z ucha jedno slúchadlo, dala si ho do svojho a hneď začala hlavou hýbať do rytmu spolu s ním. Ostatné baby dospievali a odsunuli sa. Marína osamela. Posmutnela. Odložila gitaru.

Večer dala učiteľka rozložiť v altánkovom kozube oheň. Domáci tam nanosili drevo a priniesli plný pekáč mäsa, ktoré šéf chaty opekal na ražni.

„Exotika!“ volali baby s mastnými ústami.

„Toto bude kruté,“ olizovali sa chalani, a kto mohol, rýchlo ešte bežal na záchod uvoľniť čo najviac miesta pre žranicu.

Marína počkala, kým sa celkom stmie, a potom opäť vybrala gitaru. Začala si brnkať.

„Vráť mi tie hviezdy vieš?“ spýtala sa jej Marika. Marína ani neprikývla a rovno začala hrať. Marika spievala. Cez refrén sa pridali aj baby. A potom si každý niečo vypýtal a Marína to poznala a hrala. Všetci už stáli okolo nej. Bola stredobodom. Hrala celý večer, hrala bez slova, koľko vládala, ale keď ju už neznesiteľne boleli prsty, musela si urobiť prestávku.

„Rozboleli ma prsty, musím si urobiť prestávku,“ povedala. Dav urobil hlučné NIEEE. Ale Marína odložila gitaru a pozrela sa na Ivana Vaška. Díval sa na ňu. Stane sa zázrak! Verila tomu. Hrala na želanie aj jemu a cítila, že Ivan Vaško ju tým svojím pohľadom skenuje. Že jej vidí do hlavy. Že určite vie, čo chce. Čo potrebuje. Určite v Maríninej hlave uvidel celú ich triedu, ako stojí pri ohni a vedľa nej dve tmavé postavy, držiace sa za ruky. Tými postavami mali byť Ivan Vaško, ktorý sám od seba prišiel za Marínou Ohromnou, pretože tak silno verila v zázraky, chytil ju za ruky a prečítal si z jej čela dejiny dievčenskej lásky. Marína nemala odkiaľ vedieť, že hlava Ivana Vaška je príliš prázdna na to, aby si dal dve a dve dokopy. Nemohla tušiť, že jednoduchá povaha Ivana Vaška spôsobí, že ju už o pár minút zasiahne úplne neznámy a takmer nevyliečiteľný syndróm.

Marína oprela gitaru o lavicu, sklopila oči, vstala a odišla od ohňa. Poniže chaty tiekol potok. Sadla si k nemu na veľký kameň a čakala.

Ivan Vaško sa bavil so spolužiakmi pri ohni.

„Všimni si ma,“ šepkala. „Tu som, pri potoku. Ani ďaleko, ani blízko. Vidno ma od ohňa. Všimni si ma,“ zaklínala celkom nečujne a ponad pravú ruku so sklonenou hlavou nenápadne sledovala, čo sa deje pri ohni.

Od ohňa bolo počuť huhňanie tlmených rozhovorov. Marína, ktorá až doteraz vypĺňala priestor svojím hraním, evidentne chýbala. Zdalo sa jej, že spolu s ňou odišla aj všetka nálada, všetka radosť.

„Čakám ťa. Som iba pár krokov od teba, príď za mnou,“ stískala päste Marína.

Marika vybehla z altánku do chaty. Ivan bol konečne pri ohni sám.

„Všimni si ma! Tu som!“ šepkala Marína pri potoku.

Ivan sa motal okolo ohňa. Občas sa zaklonil, akoby niekoho hľadal.

„Pri potoku. Na kameni! Všimni si ma,“ prosíkala Marína. Ivan Vaško objal spolužiačku, ktorá sa robila, že je jej zima. Zúfalá Marína zabodla skrčený nos do neba.

„Mňa! Mňa! Všimni si mňa! Mňa!“ cedila cez zuby.

…

„Mňamňa syndróm!“ vydýchla Ginevra, ktorá sa od začiatku tohto príbehu ani len nepohla. „A Ivan? Všimol si ju?“

„Nie. Marína mu predsa povedala, že si musí oddýchnuť, tak ju Ivan nechcel vyrušovať,“ dodal flegmaticky Lancelot.

„Ale veď to mal! Mal to urobiť! Mal ísť za ňou!“

„Si horšia ako ružový román,“ prskol posmešne kocúr a postavil sa na odchod.

„Moment, moment, moment!“ zastala mu cestu naježená Ginevra. „Nikam nepôjdeš, kým mi to s tým syndrómom nevysvetlíš.“

„Nuž, milá nedorastenka. Marína je, ako vieš, sama. A sama je preto, že má mňamňa syndróm. Najprv na seba upozorní, potom sa potichu odplazí, sadne si kamsi osamote a čaká, že ju ktosi pôjde hľadať, aby ju poľutoval a zachránil,“ prešiel Lancelot pomedzi balkónové zábradlie celkom na okraj, aby skočil na rozvetvenú jedľu a z nej sa pohodlne skĺzol na zem.

„A to s tým nemôže prestať?“

„A čo ja viem? Isté je len to, že je streda, Marína je na námestí s nejakou partiou ľudí, v ktorej je niekto, kto ju ani dnes nenájde. Môžeš trikrát hádať, či sa domov vráti sama,“ dopovedal Ginevre slabým hlasom už len Lancelotov miznúci chvost.

Lancelot však netušil, že kým dopovedal túto vetu, z kaviarne Veverička na námestí sa dvihla tmavá mužská postava, ktorá sa vybrala smerom k fontáne. Na okraji fontány sedelo dievča. To dievča ešte pred chvíľou hralo niečo na gitare pre celú partiu a potom si odsadlo. Nik z partie za ňou nešiel, aby ju poľutoval. Aby ju zachránil. To dievča bola Marína. Ten muž, ktorý kráčal priamo k nej s jasným zámerom osloviť ju a možno zachrániť, bol Tomáš z miestnej organizácie Zachráňme planétu.

Like

Ráno čakala netrpezlivá Ginevra pri Maríninom balkóne. Marína rozospato odhrnula záclonu a Ginevra okamžite začala nakúkať do izby. Nikoho okrem Maríny v nej nevidela.

„Tak asi predsa len prišla včera sama domov,“ zamraučala.

„Nemrauči. Musíš počkať na Lancelota,“ povedala cez okno Marína mačke a zase nechala záclonu padnúť dolu. Ginevra stratila výhľad aj záujem. Lancelot nepríde skôr ako o hodinu. Rozhodla sa teda ísť pozrieť do vedľajšieho bytu, v ktorom bývala rodina s dvoma deťmi. Preskočila z Maríninho balkóna na jedľu, vydriapala sa na pevný konár a cupkala až na jeho samý kraj. Ihličie ju bezpečne doviedlo na parapet okna detskej izby Šimona a Vandy Lopčíkovcov.

Šimon Lopčík práve vstával. Sedel na posteli a šúchal si oboma rukami líca. Mal päť rokov a chystal sa do škôlky. Ginevra ho nemala rada. Strašil ju. Dupal na ňu a rehotal sa, keď od neho splašene bežala preč.

Koniec ukážky