Text © 2017 by Barbora Škovierová

Illustrations © 2017 by Petra Lukovicsová

Design © 2017 by Martina Rozinajová

Slovak edition © 2017 by IKAR, a. s.

ISBN 978-80-551-5718-4

Magpie

One for sorrow,

Two for joy,

Three for a girl,

Four for a boy,

Five for silver,

Six for gold,

Seven for a secret,

Never to be told.

Eight for a wish,

Nine for a kiss,

Ten for a bird,

You must not miss.

Je to všetko v keli

Mama sa rozhodla vziať ma k psychologičke. O. K., tu ma máte, pomyslela som si. Vy si riešite svoje problémy, ale k psychologičke pôjdem ja, však? Dobre, mama zistila, že som klamala. Povedala som jej, že ma strašne bolí brucho, asi som zjedla niečo pokazené, a nešla som do školy. Nejako sa jej podarilo vypátrať, že som sa s babami a Patrikom opila. To bola akcia… Ešte teraz sa mi obracia žalúdok, keď si predstavím, čo všetko som do seba naliala. Proste som potrebovala vedieť, aké to je. Pred rokom mali rodičia pocit, že som málo spoločenská, a poslali ma na tú megapárty k Maríne. Keď som tam prišla, na polici stálo pätnásť fliaš vodky. Prepočítala som ich dvakrát, takže to viem s istotou. Po troch hodinách som žúrky mala plné zuby. Nechápem, prečo sa niektorí ľudia správajú úplne inak, keď sú s vami vo dvojici, ako keď sú vo väčšej skupine. Tá potreba byť za každú cenu vtipný a zapadnúť. Bŕŕŕ. Mala som sto chutí otočiť sa hneď vo dverách, ale vydržala som to, lebo tam bol aj Patrik. To je chalan z vedľajšej triedy, s ktorým randím. S ním je vždy pohoda. Keď som odchádzala, nezostala z vodky ani kvapka, zato, ako som sa dozvedela na druhý deň, tri decká museli do nemocnice s otravou alkoholom. A aha, keď si konečne nájdem ľudí, s ktorými sa cítim dobre, je to zrazu problém. Mama sa ma spýtala, či mám naozaj takú silnú potrebu byť súčasťou stáda. Neodporuje si náhodou? Čo vlastne chce? Neznášam tie jej sprosté sofistikované otázky! Mať dokonalú matku, ktorá je disciplinovaná a nikdy neurobí chybu, je peklo! Kúpila mi tričko s nápisom Nebojím sa byť sama sebou a myslela si, že tým sa to spraví. Ha-ha-ha. Nefajčím, jasné? Jedenásť-, dvanásťročné decká si suverénne zapaľujú jednu od druhej, len čo vyjdú zo školy. To mi nechýba. Ani nemusím nosiť šiltovku ako každý idiot – kam pozrieš, všetci ich majú, lebo je to na chvíľu zase in. Toto ja predsa nerobím. Nechápem, prečo matka nevidí, že som sama sebou. Toto som ja!

Najviac ma štve, že to naši hrozne preháňajú. Vezmime si môjho otca, o ktorom si všetci myslia, aký je to šarmantný a príjemný chlapík, v jednom kuse dobre naladený a priateľský a chápavý a zábavný a bla-bla-bla. Ale to nie je celá pravda, však? A tie jeho starnúce sliepkoidné kolegyne naňho pozerajú zbožňujúcim pohľadom, pričom netušia, že dokáže byť poriadne agresívny. O. K., neprišla som domov načas. Nestíhala som. Mala som zavolať, áno. Ale je trápne volať rodičom, keď ste medzi kamošmi. Je to slabošské. Otec vie zúriť ako zmyslov zbavený. Už-už som si myslela, že mi jednu vlepí. Na čo je to dobré? Túto jeho podobu asi poznám len ja a mama. Raz som sa jej opýtala, prečo si ho vlastne vzala. Uprela na mňa nevyspytateľný pohľad, dlho mlčala a povedala: „Šialene som sa doňho zamilovala. Svet bez neho zrazu nemal zmysel. Nechcela som byť s nikým iným.“ No a ako to dopadlo? Teraz sa na seba sotva pozrú. Lezie jej na nervy aj to, ako si vešia uterák. Je to všetko pekne v keli.

Chcela by som urobiť niečo bláznivé. Skočiť s padákom. Pracovať ako ošetrovateľka v nemocnici v Afrike. Ostrihať sa na ježka. Dať si vytetovať nejaký záhadný symbol na plece. Mať útulný maličký byt takmer bez nábytku, kde ma nikto nebude kontrolovať. Alebo s Evou odletieť niekam ďaleko aspoň na týždeň, tajne, a zistiť, aké by to bolo… Ale mám strach, samozrejme. Nikdy som nič podobné neurobila. Kto je Eva? Moja najlepšia kamoška. A spolužiačka. Dokonca bývame na tej istej ulici. Okrúhla rozosmiata tvár, rovné svetlohnedé vlasy, vždy oblečená podľa poslednej módy. Chodí nakupovať s mamou tak raz za mesiac a za handry utrácajú nehorázne prachy. Raz som sa jej pýtala, čo s toľkými vecami robia. Mykla plecom, vraj ich posúva sesterniciam, keď ju omrzia, a tie z toho vždy majú Vianoce.

Naši nie sú z Evy nadšení. Teda hlavne mama, čo je pochopiteľné. Nie je nadšená skoro z ničoho, čo sa ma týka. Normálna generačná priepasť. Ale späť k Eve. Raz o nej moja madr za dverami, keď si myslela, že ju nepočujem, tak na pol úst utrúsila: „Jej matka z nej robí takú lolitku!“ Vygúglila som si to hneď v ten večer. Ha-ha. To určite! Eva taká na stopro nie je. Mimochodom, to nám asi naša upätá slaninárka ako povinné čítanie nedá.

To, že mám Evu a Patrika, je najlepšia vec na svete. Eva raz kdesi našla výrok, ktorý sa stal mojím mottom. Nikdy sa nesnaž niekoho dobehnúť. Ten, kto si ťa váži, bude vždy kráčať po tvojom boku. Tomu verím. A oni dvaja po mojom boku kráčajú. A vždy budú!

S Patrikom chodím už štyri mesiace. Je to môj druhý priateľ. Prvý bol spolužiak. Ani nestojí za to, aby som spomenula jeho meno. Debil. Rozišli sme sa po pár týždňoch a teraz sa ku mne správa hnusne. Posiela správy Patrikovi, že som pekná potvora, že Patrik o mne v skutočnosti nič nevie, že my dvaja nemáme nič spoločné a že ho určite čoskoro odkopnem. Už som si ho zablokovala na mobile aj na facebooku, ale úplne všade sa mu vyhýbať nemôžem, keď sme spolu v triede. Dokelu.

Aký je Patrik? Vyzerá ako grécky boh. Fakt. Už neviem, ktorý, mám v tom guláš. Určite nie ten starý, tmavý, slabý a chromý kováč, samozrejme. Taký ten svalnatý blondiak so širokými plecami, vypracovaným bruchom, pevnými nohami a úzkymi bokmi. Tmavosivé oči, husté obočie a štica vlasov, ktoré si nad čelom češe a géluje do retro vlny. Trochu priúzky nos, ale to je jedno. Ideálna tvár do reklamy na žuvačky, v ktorej príťažliví ľudkovia v plavkách žiarivých farieb brázdia more na surfe alebo hrajú plážový volejbal. To je môj Patrik. Dobre stavané, súmerné telo, to sa mu nedá odpárať.

Keď už sme pri tele, štve ma, a poriadne, že mi mama zakazuje sladkosti. Vlastne ma celkovo dosť vytáča. Nielen tým, ako dlho bola poddajná voči otcovi, nič nerobila bez jeho súhlasu, večne naňho brala ohľad, ale aj touto svojou novou premenou. Odkedy je to medzi nimi také vyhrotené, zmenila kopu vecí. Okrem iného sa dala na makrobiotiku a je ešte neznesiteľnejšia ako obyčajne. Tá premena prišla hrozne radikálne, keď to už od nej nikto nečakal. Takže mama, ja a sladkosti. Zjesť celú tabuľku čokolády je podľa mňa v tomto veku normálne. Potrebujem cukor, a občas hlavne rýchly cukor. Musím si dávať pozor, aby sa pod posteľou nepovaľovali žiadne papieriky od cukríkov. To vždy vyvolá štipľavé komentáre. Jasné, že si sladkosti kupujem za peniaze z vreckového. Sem-tam mi niečo podstrčí aj babička, ale minule jej za to mama vynadala tým svojím štýlom ľadovej kráľovnej, a tak poľavila. Som vo vývoji, nechápem, čo nedajú pokoj. Mamu totiž v pravý čas postihla kríza stredného veku, chce byť vo forme, cvičí, chodí za nejakým čínskym dedom, ktorý z nej žmýka nehorázne peniaze a učí ju meditovať. Sedia v tureckom sede a zhlboka dýchajú. Fakt super. Veď ja jej to aj doprajem, vyzerá na svoje roky dobre, ale nech ma skrátka nechá žiť! Vyrieš si svoj život, mama, a relaxuj. Chodím do školy? Chodím. Väčšinou. Zatiaľ nevedia, že to občas ofajčím. Teda nie doslova. Ako som povedala, nefajčím. Známky mám v pohode. Ľavou zadnou. Áno, mohla by som sa viac snažiť, ale načo? Áno, načo?

Učitelia v škole sú tiež dosť trápni. Klebetia viac ako dedinské kofy a strkajú nos do vecí, do ktorých ich nič nie je. Keď som Patrika objala na chodbe, prišla za mnou matikárka, že také správanie do školy nepatrí a musím s tým prestať, inak zavolajú rodičom a pôjdem k riaditeľovi. Milujem, keď sa dospelí správajú takto pokrytecky. Okrem matikárky ma takto ponížili ešte dvaja iní učitelia. Nemôžu mi predsa zakazovať rozprávať sa s ním! Len preto, že oni sú dospelí a ja stále v pozícii dieťaťa!

A všetci do jedného – učitelia, otec aj matka – sú príšerne vysadení na mobily. Ja ho nesmiem používať po ôsmej večer. A facebook? Keby na ňom mama netrávila toľko času, tiež mi ho zatrhne. Takto musí uznať, že to úplná zbytočnosť asi nebude. Tvrdí, že ona ho používa na podporu svojho podnikania. Tak fajn, ja sa jej do toho nestarám a od nej očakávam rovnaký rešpekt.

Je pravda, že mama má z času na čas svetlé chvíľky, snaží sa ku mne priblížiť, ale ten spôsob, ten spôsob!!! Čo už úplne zabudla na to, že aj ona bola kedysi tínedžerka? Vôbec si ju tak neviem predstaviť, keď počujem, aké ťažkopádne otázky mi kladie. Vidím aj to, ako ju mrzí, že nedokáže prekonať ten múr medzi nami, ale nemá dosť času, aby to skúsila inak a lepšie. Hoci občas sa jej to podarí, napríklad keď si so mnou len tak sadne, nič nehovorí, nekomentuje, nevypytuje sa a nepoučuje, iba počúva hudbu, ktorú milujem. Keď cítim, že záujem a prekvapenie nepredstiera, že sú skutočné, vtedy sa aj vo mne všetko utíši. Pustila som jej svoju obľúbenú kapelu. Volá sa Päsť na oko. Hrá tam Noel, môj spolužiak. Noel je hrozne zvláštny. Nielenže je cudzinec, jeho rodičia pochádzajú z Bosny, ale celkovo. Je to bifľoš, kocka, všetkých tým serie, ale je šialene atraktívny. Tým už serie len chalanov. Fakt veľmi sexy. Ak je Patrik bratranec gréckeho boha, tak Noel je potomok severoamerických Indiánov. Ale vyšší, pochopiteľne. Odchovaný na tej najkvalitnejšej biostrave. Jeho pokožka má bronzový nádych, hrozne rýchlo sa opáli. Keď sa na začiatku roka vrátil z prázdnin v Bosne, bol ako mliečna čokoláda. Mňam. Dlhé pružné svaly, ani gram tuku navyše.

A mandľové oči. Nezdá sa, že by ho okrem školy a hudby niečo zaujímalo. Chodí na husle, ale v kapele hrá na gitaru. Videla som jeho rodičov, matka je lekárka, otec ajťák, totálne ambiciózni ľudia, ktorí chcú pre svoje sladké prominentné detičky to najlepšie vzdelanie. Ale dať decku meno Noel, to je úlet trochu aj na mňa, a to som, myslím, dosť tolerantná. Pre tých, ktorí nevedia po francúzsky: to meno znamená Vianoce. Noel mi raz pobavene vysvetľoval, ako k tomu menu prišiel. Jeho mama odjakživa chcela syna menom Leon, vraj podľa nejakého starého francúzskeho filmu. Lenže, lenže, čo sa nestalo, žena na tej istej ulici porodila krátko pred ňou chlapca a dala mu meno Leon! Ale Noelova matka je iná macherka, nevzdala to, iba vzala písmená vysnívaného mena od konca a tu ho máme, nášho prudko neodolateľného cudzinca! Noel je snom mnohých mojich spolužiačok, ale zároveň ich nenormálne štve, že je taký nedosiahnuteľný a že mu žiadna nie je dosť dobrá, aby s ňou chodil, takže o ňom trúsia hlúpe reči. Že je teploš a podobne.

Tak či tak, predvčerom sme spolu náhodou šli zo školy a rozprával mi fakt zaujímavý príbeh. V lete boli na dovolenke v Malajzii a videli tam vtáka, ktorý sa volá zobákorožec bledozobý. Má ohromný zobák, ktorý skutočne pripomína čudesný roh vyčnievajúci z hlavy. Ten zobák je taký veľký, až sa zdá nemožné, aby ho vták uniesol, nieto aby sa s ním ešte dalo lietať v pralese. Zobák je však prekvapivo ľahký – a hlavne potrebný. Načo? Slúži ako čakan. Zobákorožce si budujú hniezda vysoko v dutinách stromov, tak vysoko, že ich zo zeme prakticky nevidno. Pred nakladením vajec sa samička uchýli do dutiny a usadí sa tam, čakajúc na narodenie vtáčat. Aby sa ochránila, otvor do hniezda zalepí maltou z blata, rozžutého dreva a kôry. Zostane len štrbina široká akurát na to, aby ňou samec prestrčil zobák a mohol svojej rodine podávať potravu. A tak samček nosí svojej partnerke figy a hmyz a ona aj mláďatá sú od neho absolútne závislé. Nedostane sa k nim žiadny nepriateľ, prečkajú tam v bezpečí, kým nie sú dosť silné, aby mohli von, do sveta. Tá bezhraničná dôvera a odovzdanosť vo vtáčej ríši ma úplne ovalili. Páni! To je príbeh! A potom prichádza na rad spomínaný „čakan“. Samec zvonka a samica znútra spoločne mohutnými údermi zobáka prerážajú v kmeni otvor dostatočne veľký na to, aby sa ním dospelý vták mohol pretiahnuť na slobodu.

Noel mi ešte povedal, že sa díval do očí zobákorožca a bolo to nádherné. Má totiž neskutočne dlhé mihalnice, čo je u vtákov nezvyčajné, a jeho pohľad je múdry a hlboký. V skutočnosti to však nie sú mihalnice, ale tuhé pierka, ktoré zobákorožcom vyrastajú z viečok. Pozrieš sa do očí zobákorožca a svet sa zastaví, pretože toto zviera má v sebe bezhraničnú vyrovnanosť. Tak to aspoň vidí Noel.

Toto všetko som povedala tej psychologičke.

Ideálna rodinka

Niežeby sa naši hádali priamo predo mnou. Veľmi sa snažia držať na uzde a šetriť si jedovaté výstupy na chvíle, keď si myslia, že ich nepočujem. To je ešte horšie – úplne vidím, ako v nich buble to, čo potláčajú. Každý predsa vie, že to skôr či neskôr prerazí na povrch. Väčšinou počkajú, kým idem spať. Potom zostanú sami a zrazu to na nich doľahne: zavrú sa a syčia na seba pridusenými hlasmi. Nerozumiem slovám, ale tón je jednoznačný. Môj problém je, že si priveľa domýšľam. Párkrát som sa vykradla z izby a načúvala na chodbe, ale potom ma to tak deptalo, že som s tým prestala. Skúšala som ich aj prosiť, prehovárať, kričala som na nich… Minule som im povedala: Tak sa už teda rozveďte, keď spolu nemôžete byť! Ale to som vlastne nikdy nemyslela vážne. Občas, keď to zase vypukne, si dávam vankúš na hlavu alebo nasadím slúchadlá a pustím hudbu, v ktorej sa všetko rozplynie. Zostane len rytmus a slová, ktoré poznám naspamäť, a to mi pomáha zabudnúť. Neznášam ich hádky. Často si predstavujem, že utečiem z domu. Ako spievajú chalani z Päste na oko:

Chcel by som kričať

z plných pľúc.

Chcel by som zmiznúť

a byť fuč.

Fantazírujem, čo všetko by som si pobalila, kam by som šla, čo by som robila. Bola by som sama? Netuším, ako dlho by som to vydržala. S Evou sa o rodičoch občas rozprávame, ale nikdy nie do hĺbky. Pre mňa to je príliš súkromné. Jej rodičia sa už rozviedli. Minulý rok. Otec bol vraj v kuse naliaty, ale tak nenápadne, navonok spoločensky prijateľne, a jej mame pretiekol pohár trpezlivosti. Vraj sa naňho v ničom nedalo spoľahnúť. Neplatil účty, zabúdal chodiť nakúpiť, nepamätal si dohodnuté schôdzky. Permanentne potreboval istú hladinu alkoholu a frčal na ňom hneď po prebudení. Jediné, na čo sa dokázal upnúť, bola práca. V tej nezlyhával. Či skôr – dlho v nej nezlyhával. Ale nakoniec sa začalo rozpadať aj to. Robil chyby, neodovzdával veci načas… Evin otec je prekladateľ, pracuje z domu, a moja mama hovorí, že býval fakt vynikajúci. Rodený talent. No, bohém, to je ťažké, pokrčila plecami, keď počula o ich rozvode. Od začiatku boli s Evinou mamou nekompatibilní, dodala zamyslene. Domyslela som si, že nekompatibilný znamená, že sa k sebe nehodili. Evin otec je veľmi spoločenský, výrečný muž a všade má kamošov, v čom sa trochu podobá na môjho otca. Eva mi raz rozprávala, že keď bola jej mama na služobkách a ona ešte malé dievčatko, často vzal do krčmy aj ju, aby nezostala doma sama. Sedela tam medzi starými bodrými chlapmi, ktorí sa s ňou pokúšali žartovať, a kreslila si na papier na veľkom drevenom stole poliatom pivom. Obkresľovala podložky pod poháre, zívala a ťahala otca za rukáv, že chce ísť domov. A on jej normálne posunul pohár s bielym vínom, nech si chlipne, že bude mať lepšiu náladu. Alebo radšej červené? Že jej vraj nezaškodí. Na krvinky a podobné rečičky. Eva si pamätá, ako nakoniec zasiahla čašníčka, ktorá jej otcovi vynadala, že ťahá decko do krčmy a či má naňho zavolať sociálku. „Taký intelektuál!“ povedala čašníčka pohŕdavo, akoby to bola tá najhoršia nadávka, a razantne pred neho postavila ďalší pohár. Eva vtedy ani netušila, kto je intelektuál. Inokedy vraj boli spolu celá rodina v reštaurácii a k otcovi zrazu pristúpila nejaká cudzia, neprehliadnuteľná žena s výrazným parfumom. Ignorujúc celú jeho famíliu, ktorá tam obedovala, pristúpila k otcovi, objala ho a pobozkala rovno na ústa. „Ahoj, zlato,“ povedala sladko, pohladila ho po hlave, čosi mu pošepkala do ucha a zmizla. „Čo to bolo za cicu?“ opýtala sa v šoku Evina mama (viem si ju živo predstaviť v nejakom dokonalom kostýmčeku), keď žena odišla. Otec neodpovedal, len si sústredene, priam umelecky krájal bravčové pečené.

Tak takéto zlé to ešte u nás nie je. Alebo ak áno, neviem o tom. To je fakt. Možné je všetko… Moji rodičia sa snažia fungovať kvôli mne, ale očividne stále zlyhávajú. Nakoniec mi ich vždy začne byť ľúto a viem, že nikam neutečiem. Sú to stratenci, smutní a vyčerpaní… Iba by som ich vydesila a pridala k ich starostiam ďalšiu. Celá tá záležitosť ma často rozplače, chcela by som mať vedľa seba Patrika, pritúliť sa k nemu, mlčať a byť v bezpečí. Pošlem mu nejakú tajnú esemesku (tajnú, lebo je po ôsmej) a on mi odpovie niečo pekné, ako ma má rád a že sa nemám trápiť… To pomáha. Potom zaspím, ukolísaná šumom zvonku i v sebe, a ráno sa prebúdzam s pocitom, že by to hádam dnes mohlo byť v pohode. Ale aj každodenný kontakt, ktorý sprvu vyzerá neškodne, im robí problém. V otcovi je zlosť, je podráždený a nasratý. V poslednom čase prichádza domov neskoro, aby sa s mamou videl čo najmenej. Na matke vidno únavu. Nespí dobre, schudla, pleť má sivastú, pod očami kruhy. Prestala sa aj maľovať.

Chodia okolo seba po byte, akoby to bolo zamínované pole, nikdy nevieš, kedy to kde vybuchne. Minule si sadli k stolu a prechádzali otcov kalendár. Mama mu s tým svojím rozčuľujúcim pokojom a prehľadom povedala, že spočítala dni v mesiaci vrátane víkendov, ktoré sme od Nového roka do konca marca strávili spolu ako rodina. Bolo ich presne sedem.

Môj otec je obchodný riaditeľ v jednej softvérovej firme. Konzultácie, implementácie a vývoj finančných systémov, tak fotrík odpovedá, keď sa ho niekto opýta na prácu. Priznávam, že veľmi netuším, čo konkrétne by to asi tak mohlo byť. „Môj ocko stále pracuje na počítači,“ hovorievala som učiteľke v škôlke. Veľa cestuje, neraz po celom svete. Je ako zberateľ, na každom novom území si zapichne vlajočku a vytvorí nejaký užitočný kontakt. Potrebuješ niečo vybaviť? Nikdy to nie je problém. Každý je mu nejako zaviazaný. Nie som si istá, či sú tie jeho vzťahy úplne kóšer. Ale jeho kšefty sú mi ukradnuté. Hej, práca, kamoši a k tomu aj kopa koníčkov. Môj oco verí, že človek má skúsiť všetko. Uňho víťazia golf, tenis, rockové koncerty. Ha, ako vyzváňací tón na mobile si nastavil tú starú pesničku od Aerosmith. Crazy. Začína sa to tým slizkým Come here, baby, a keď som to počula dvanásťkrát za hodinu, useknuté vždy po pár taktoch, fakt sa mi otváral nožík vo vrecku. „Nechceš si tam dať inú melódiu?“ opýtala som sa ho. Zamračil sa a čakal, či ešte niečo dodám.

„To je v tvojom veku taká úchylácka pesnička, oco,“ povedala som mu znechutene. Chcela som mu trochu ublížiť, potrestať ho za tie hádky s mamou. A videla som, že sa mi to podarilo. Už som nemohla ustúpiť, musela som to dotiahnuť do konca.

„A čo by si navrhovala?“ opýtal sa stroho.

„Čokoľvek iné. Pozri sa na seba! Daj si tam Krútňavu alebo čo.“

A s pocitom perfektne zvolenej urážky som odkráčala. Áno, zmenil si melódiu. Okamžite. Teraz tam má totálne suchárske vyzváňanie, čo ma istým nedostatočným spôsobom uspokojilo. Nechcem, aby bol ako Kevin Spacey v Americkej kráse. To sme si tajne pozreli s Evou pred dvoma týždňami u nich doma. Samozrejme, že som v tom našla kus seba. Ale ja nachádzam kus seba aj v múdrostiach na facebooku, tak neviem…

Oco nevydrží nečinne sedieť, stále niečo robí. Aj vďaka tomu je fit. Hovorí, že toľko pracuje preto, aby zabezpečil rodinu. Lenže brat už pol roka žije v Thajsku, kde učí angličtinu, našiel si tam aj frajerku a nikto ho zabezpečovať nemusí. A mama otcovi povedala, že rodina znamená byť spolu. Keď sa tak nad tým zamyslím, tieto ich trenice trvajú už niekoľko rokov: ostré hádky a potom zase zmierenie, chvíľa pokoja, keď sa zdá, že je všetko, ako má byť, a potom zase nečakaný úder. A tak stále dookola. V niečom takom by som vážne žiť nechcela. Myslím, keď raz budem mať vlastnú rodinu. Ale hovoriť o našich nikam nevedie. Zdá sa, že je to slepá ulička, a ja nebudem ani prvé, ani posledné decko, ktorého rodičia sa rozídu. Je to zvláštne. Vlastne neviem, čo si o tom mám myslieť. Neviem, čo cítim. Celé je to čudné. Ale keď sme volali s bratom cez skype a mama mu povedala, že chystajú rozvod, rozplakal sa. Pritom je starší ako ja. „Takže budem dieťa z rozvrátenej rodiny,“ povedal iba. „Je mi to ľúto,“ zašepkala mama. Včera som ju našla v kuchyni, držala v ruke nejaký papier a v očiach zase mala slzy. Našla jeden môj obrázok spred pár rokov. Už ani neviem, kedy som ho nakreslila, ale kríza určite bola vo vzduchu. Myslím, že to bolo pri jednej z mnohých prestreliek, keď bol doma ešte aj brat, sedeli sme zatvorení v detskej izbe ako peny a čakali, až búrka prehrmí. Na tom obrázku je náš dom. Všetky okná sú zatvorené, nikde nikto. A na fasáde je ceduľa „Na predaj“.

Áno, mami, posrali ste to, mala som sto chutí povedať, ale mlčala som, keď z toho bola sama taká mimo.

V čom som naozaj dobrá? Hm… Od detstva tancujem. Chodím na street dance. Tréningy dvakrát za týždeň. Preto občas potrebujem ten cukor, to je jasné, nie? Hej, som vo forme. Na streete som sa zoznámila s Evou. Až neskôr som zistila, že sa prisťahovali na druhý koniec našej ulice. To bol ďalší bonus, mať ju takto poruke, môcť sa s ňou kedykoľvek vidieť. Chodíme spolu aj na sústredenia, sme si fakt blízke.

Kým ešte mama nebola zahltená tými svojimi chmárami, občas sme si doma zatancovali aj spolu. To bolo super. Otec nás pozoroval a usmieval sa. Urobil nám niekoľko videí. Mama sa vie odviazať, alebo to aspoň vedela. Aj ja som sa rozhodla nakrúcať si videá: vyberiem si nejaké bláznivé oblečenie, dám si trochu mejkapu a natočím sa na mobil. Potom to zostrihám, doplním nejakou dobrou hudbou, dám k tomu textík a hodím to na youtube. Samozrejme, predtým to ešte vždy ukážem Eve a Patrikovi, oni sú moji prví diváci. Vlastne vďaka tým videám som sa zoznámila s Patrikom. Poznala som ho z videnia, míňali sme sa na chodbe a v jedálni, ale nikdy sme sa nerozprávali, až kým ma raz nezastavil na obede.

„Ty si tá youtuberka Sofish?“ oslovil ma.

„Hej, to som ja,“ prikývla som.

„Videl som všetky tvoje videá. Sú fakt dobré. Si vtipná. A perfektne tancuješ. Nemohol som sa odtrhnúť!“

„Ďakujem,“ cítila som, ako sa červenám. To mám od detstva, neviem reagovať na komplimenty od cudzích.

„Ja som Patrik. Chodím do béčky,“ dodal. „Môžem si k vám prisadnúť?“ Pohľadom prešiel zo mňa na Evu, ktorá si položila tácku naproti mojej.

„Jasné,“ mávla som rukou rozšafne.

Nastalo ticho. Nikto z nás nevedel, čo povedať. Pozeral sa na mňa, slabučko sa usmieval, ale nebol nervózny ani rozpačitý z pauzy v rozhovore. To sa mi na ňom – asi prekvapivo – páči. Neznášam urečnených chalanov, ktorým sa nezastavia ústa. Na tom nie je nič mužné. Niežeby chlap musel byť mlčanlivý Indián, ale podľa mňa človek nemusí nevyhnutne stále niečo mlieť. Chcem tým povedať, že byť spolu v tichu nemusí byť trápne. A s Patrikom to dokážem. Je to ticho naplnené pokojom a porozumením.

„A prečo Sofish?“ opýtal sa nakoniec.

Zasmiala som sa. „Narodila som sa v znamení rýb, len preto.“

Aj on sa usmial. „Takže malá zlatá rybka,“ doložil. Neviem, či narážal na tričko so zlatými flitrami, ktoré som mala na sebe, ale pre istotu som sa ešte raz začervenala.

Eva si odkašľala. Ale ju si Patrik vôbec nevšímal.

„Nechcela by si sa niekedy prísť pozrieť na to, čo robím ja? Hovoríme tomu drevárne. Predvádzame rôzne hry ako Dračie dúpä alebo Pán prsteňov. Bojujeme proti sebe v kostýmoch s drevenými mečmi. Musíš mať perfektnú fyzičku, ale aj fantáziu.“

Pravdupovediac, vôbec som nechápala, o čom hovorí. Drevárne? Jediná dreváreň, ktorú poznám, je u babky v záhrade – kôlňa. Ale nechcela som vyzerať ako idiot a cítila som, že Eva ma celý čas pozoruje.

„Dobre, rada sa prídem pozrieť,“ odpovedala som.

„Každý utorok od šiestej máme tréning v telocvični na Hroznovej,“ uzavrel Patrik. A po ďalšom krátkom tichu vstal a dodal: „Tešilo ma, dámy. Majte sa dobre.“

„Fíííha,“ vydýchla Eva poloobdivne, poloposmešne, keď bol Patrik dostatočne ďaleko.

„To vyzerá sľubne!“ zasmiala sa mi do očí. „A za všetko môžu tvoje videá, Sofiš!“

„Tak ďakujem,“ schladila som ju, ale láskavo. „Nepredbiehaj udalosti, hej? Vždy predčasne domýšľaš, bejby.“

„Páči sa ti?“

Pokrčila som plecami. „Nikdy doteraz som sa ním nezaoberala. Čo je to za otázku?“

Eva sa na mňa iba mlčky dívala a ďalej sa usmievala.

„Áno, je sympatický,“ pripustila som.

„Hlavne keď chváli tvoje videá, však?“ vyrývala jemne.

„No dovoľ! Chceš tým naznačiť, že nie sú dosť dobré?“

„To vôbec nie! Veď vieš, že som tvoja najväčšia fanúšička a zároveň módna poradkyňa!“

Zasmiali sme sa obe, to bola pravda, Eva mala zmysel pre haluzné kreácie a div divúci, na videu to väčšinou vyzeralo fakt super.

„A žili šťastne, až kým nepomreli,“ povzdychla si Eva, zložila príbor a mohli sme ísť.

Takže to bolo zoznámenie s Patrikom.

„Láska cez internet,“ ešte dodala Eva a ja som po nej hodila zhúžvanú použitú servítku.

„Už stačí!“ pohrozila som jej žartovne prstom.

Naši ani nevedia, že si nakrúcam videá a dávam ich na net. A že mám prekvapivo dosť divákov! Nehovorím s nimi o tom. Načo. Sú dostatočne zahltení vlastnými pokašľanými životmi. Proste ideálna rodinka.