Copyright © 2011 by iAdverti

All rights reserved.

Text © 2009 Ján Uličiansky 2009

Illustrations © 2009 Miloš Kopták

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo

vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho

súhlasu vydavateľa.

www.iadverti.com

ISBN-978-80-89566-01-3

Keď som mal šesť rokov, videl som nádherný obrázok v knihe.

Poznajú ju dospelí aj deti na celom svete. Volá sa Malý princ.

Na tom obrázku je čosi, čo sa podobá na dokrčený klobúk. Nie je to však klobúk, ale veľhad kráľovský, ako prehĺta slona. Spisovateľ Antoine de Saint-Exupéry ho nakreslil, keď bol malý chlapec. Hada znázornil zvnútra i zvonku, aby bolo každému jasné, o čo vlastne ide. Spomínate si?

Odvtedy som Malého princa čítal niekoľkokrát, ale nad tým obrázkom som sa už viac nezamýšľal. Znovu sa mi vybavil až vo chvíli, keď som sa jedného dňa stretol s milou susedou. Náhlivo za sebou zabuchla dvere bytu a ponáhľala sa k výťa- hu. Nastúpili sme spolu. Pani suseda bola budúca mamička, čo bolo zjavné podľa veľkého bruška, ktoré si držala prikryté oboma rukami. Usmiala sa na mňa a nežne si ho pohladkala:

»Naša malá princezná sa už asi nevie dočkať. Musíme ísť k lekárovi na kontrolu. Neviem, kam sa tak ponáhľa, má predsa ešte dva mesiace času.«

»Ako viete, že je to... Malá princezná a nie Malý princ?«

opýtal som sa. Vzápätí som si uvedomil, že to bola hlúpa otázka. Každý predsa vie, že dnes sa vďaka ultrazvuku dá jasne vidieť, či sa budúca mamička môže tešiť na chlapca, alebo na dievčatko.

Suseda vycítila moje rozpaky a vybrala z kabelky malý obrázok. Odrazu som si spomenul na kresbu veľhada v knihe o Malom princovi. Ja som v tej chvíli videl niečo, čo sa normálnym zrakom vidieť nedá.

»Všetky moje priateľky, ktoré čakajú bábätko, majú také fotografie. Keď sa stretneme, ukazujeme si ich, akoby už naše malé boli na svete. Nie je to úžasné?«

»To určite,« súhlasil som a vrátil som ten zvláštny obrázok Malej princeznej jej mame. Nechcel som sa rozširovať o tom, že taký malý človiečik vyzerá úplne neskutočne. Akoby to bol návštevník zo vzdialenej planéty. Zvláštne, ale zdalo sa mi, akoby to dievčatko bolo veľmi smutné. Voľakde som čítal, že bábätká v brušku sa vedia aj usmievať. Alebo sa tvária, akoby nad čímsi premýšľali. A keď sú unavené, zívajú...

Pani suseda videla, že tiež nad niečím premýšľam.

»Ešte ste nevideli takúto snímku?« »Nie,« priznal som sa.

Budúca mamička sa na mňa prekvapene pozrela a odrazu sa chytila za bruško. Možno, že ju tá malá práve kopla. Alebo že by to bolo niečo vážnejšie? Zbledol som. Videl som vo filme, ako jedna tehotná pani uviazla vo výťahu a dieťatko sa v tej chvíli pýtalo na svet. Bolo to veľmi dramatické, ale nakoniec sa všetko dobre skončilo.

»Nie je vám zle?« opýtal som sa s obavou v hlase.

Suseda pokrútila hlavou. Asi sa necítila práve najlepšie, ale nechcela ma tým obťažovať. Zaštrngala kľúčmi.

»Mám pred domom auto. O chvíľu som u doktora.«

»Nebojíte sa v tomto stave sama šoférovať?« prekvapil som sa. Usmiala sa:

»Nie som sama, moja malá mi bude pomáhať.«

»No len aby!« zapochyboval som. »Naozaj nechcete, aby som šiel s vami?«

»Ďakujem, ste milý.«

Výťah zastal. Vystúpili sme a ja som sa, pridržiavajúc pani susede dvere, ešte opýtal:

»A ako sa bude volať?«

Pani suseda si zahryzla do pier. Teraz sa tvárila rozpačito ona.

»Ešte nevieme. Som trochu poverčivá, a tak...«

»Chápem,« prikývol som. Už-už by som ju nasledoval, ale všimol som si, že v mojej schránke je nová pošta. Zavolal som pani susede čosi na pozdrav, aby sa držala a že verím, že všetko bude v poriadku. Ťažké vchodové dvere sa hlasno zaplesli.

Ostal som na chodbe sám. Keď som otvoril dvierka poštovej schránky, objavil som v nej zvláštny list. Nebola to normálna obálka, iba poskladaný list papiera zalepený lepiacou páskou. Najprv som ho chcel otvoriť hneď na mieste, no čosi mi hovorilo, že si tú neobyčajnú poštu mám radšej v pokoji prezrieť doma. Vrátil som sa do výťahu.

Keď bol na treťom poschodí, uvedomil som si, že na liste nie je uvedený žiadny adresát. Na siedmom poschodí mi napadlo, že tá zásielka vlastne ani nemusí patriť mne a ja držím v ruke cudziu poštu. Trochu som zneistel. Keď bol výťah medzi siedmym a ôsmym poschodím, zneistel aj on. Odrazu ním prudko myklo a zastal.

TMA! TICHO...

»No hurá! Akurát toto som potreboval. Pokazený výťah. Vypli prúd? Alebo sa v ňom čosi zaseklo?!«

Vzdychol som a oprel som sa hlavou o stenu nehybnej výťahovej kabíny. Neviem, ako dlho som tam takto trčal. Úplne som stratil pojem o čase. Odrazu som však mal pocit, že v tej tme nie som sám. Preľakol som sa. Vytiahol som z vrecka mobil.

V modrastom svetielku som zbadal, že oproti mne stojí malé, ani nie šesťročné dievčatko.

»Prosím, stlačíš mi deviatku?!« spýtalo sa ticho.

»Čože?!« nechápal som.

»Sama na ňu nedočiahnem, je to vysoko!«

»Výťah je zaseknutý. Nejde ani hore, ani dolu. A vôbec, kto si?« nechápavo som žmúril do tmy.

»Neviem. Nevolám sa nijako. Ale tuším, že mi hovorili... naša Malá princezná.«

»Malá princezná?!« prekvapil som sa. V okamihu sa mi pred očami zjavil obrázok bábätka, ktorý mi ukazovala pani suseda.

»Ako si sa sem dostala?«

Malá princezná sa zamyslela a zvážnela.

»Sama neviem,« povedala po chvíli. »Malým deťom, ako som ja, sa nehovorí, ako sa ľudia dostávajú na svet.«

»Prirodzene,« prisvedčil som, aj keď som nechápal, čo sa vlastne stalo.

Stalo sa to, že som sa stretol s Malou princeznou. Čo sa udialo potom, keď som sa prebral zo šoku, vám musím porozprávať veľmi rýchlo, pretože aj Malá princezná mala naponáhlo. Ľudia obyčajne nevedia, koľko času majú na to, aby spoznali svet, do ktorého sa narodili. A už vôbec nevedia, koľko času potrebujú na to, aby spoznali samých seba.

Ľudia, keď prídu na tento svet, o ňom vlastne nevedia úplne nič. Zošuchol som sa na podlahu výťahu, aby som sa na tú malú nedíval zhora.

»Počúvaj,« začal som potichu. »Ako si mám toto všetko vysvetliť? Náš výťah sa síce kazí pravidelne a zopárkrát som si už povedal, že budem chodiť iba po schodoch, ale také niečo som ešte nezažil. Najprv tá ultrazvuková snímka, potom zvláštny list v schránke a teraz ... TY!«

»Ako dlho tu budeš zavretý?« opýtala sa tá malá. Zamyslel som sa:

»Možno až do večera. Všetci sú teraz v práci, takže kým ktosi zavolá opravára... «

Vtom mi to došlo. Mobil! Znovu som siahol do vrecka, že niekomu zavolám. Len čo som stlačil tlačidlo, telefón zabzučal – zahlásil, že batéria je vybitá. A znovu bola tma.

»Čo sa stalo?« spýtala sa Malá princezná.

»Nič,« odvetil som. »Akurát, že sme tu ostali visieť úplne odrezaní od sveta.« »Visieť odrezaní od sveta?« zopakovala. »Hovoríš tak, že ti nerozumiem.« »A tomu, čo sa tu teraz deje, sa dá nejako rozumieť?« spýtal som sa ironicky.

Malá princezná bola ticho. Odrazu mi prebleslo hlavou: »Prečo chcela, aby som jej stisol práve deviatku? Veď tam bývam iba ja... a mladí susedia, čo čakajú bábätko. A u nich predsa nikto nie je doma.«

Začal som na ňu prísne ako nejaký policajt: »Môžeš mi povedať, ku komu vlastne ideš? Ty predsa nebývaš v tomto dome – alebo áno?

Rodičia ťa nenaučili, akú máte presnú adresu?« »Planétová 612, vchod B,« povedala Malá princezná.

»To sedí... Čo tu vlastne hľadáš?«

»Mamu!« povedala bez zaváhania. »Asi som sa jej predčasne stratila.«

»Doma teraz nikoho nenájdeš,« zamrmlal som bezradne.

»Ale ja sa musím dostať domov! Chcem vidieť postieľku s nebesami!« »Nebesá?! Čo ti to zišlo na um?« prekvapil som sa. »Postieľky s baldachýnom síce existujú, ale myslím, že iba v rozprávkach. A spávajú v nich možno iba princezné.«

»Veď práve!« povedala tá malá s nádejou v hlase. »To isté si myslí aj moja mama«.

»Ako vieš, že ťa v tvojej izbe čaká práve takáto posteľ?« nechápal som. »Otecko mi ju kúpil. Bez toho, aby sa s mamou poradil. A ona povedala, že je predčasné kupovať dieťaťu postieľku, kým ešte nie je na svete.

A navyše, vraj je to... GÝČ.«

»Aha,« zahmkal som, akoby som tomu všetkému naozaj začínal rozumieť.

»Ty vieš, čo je gýč?« spýtala sa ma s obavou.

»Asi áno,« povedal som, ale myslím, že to neznelo zvlášť presvedčivo.

Uvedomil som si, že detské postieľky s nebesami sa naozaj predávajú aj dnes a že nedávno som jednu takú kdesi videl. Vedel by som si pochopiť, že môj sused, inak veľmi sympatický mladý muž, mohol svojej Malej princeznej niečo také kúpiť. Tešil sa na ňu tak, že sa mu to zdalo úplne normálne. Začal som si predstavovať, čo sa asi včera večer mohlo u mojich susedov odohrávať. Včera večer som cez stenu naozaj počul, že sa rozprávajú o čosi hlasnejšie ako obyčajne, no nepripisoval som tomu žiadny väčší význam.
Ako sa však ukázalo, niekedy aj tie najhlúpejšie veci môžu byť pre našu existenciu absolútne rozhodujúce.