Stefan Ahnhem

OFFER UTAN ANSIKTE

Copyright © 2014 by Stefan Ahnhem

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © 2017 by Jana Melichárková

Jacket design © by Nils Olsson, Katslosa Design

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5697-2

PROLÓG

O tri dni

HAVRAN PRISTÁL na jeho holom bruchu a zaťal mu ostré pazúry do tela. Tie prvé razy ho to prebudilo a darilo sa mu havrana odplašiť, takže ho pustil. No teraz sa už nedal tak ľahko zastrašiť, zostal sedieť, bezstarostne po ňom pochodoval, čoraz netrpezlivejší a hladnejší. Bolo len otázkou času, kedy doňho začne ďobať a vytrhávať kus po kuse. Čo najhlasnejšie vykríkol, a tak ho napokon pustil, zamával krídlami a krákajúc odletel.

Spočiatku si myslel, že sa nachádza uprostred nočnej mory a musí sa len prebudiť, aby bolo zase všetko v poriadku. No keď otvoril oči, nevidel nič iné iba tmu. Mal ich zaviazané páskou.

Jemný vlažný vánok prezrádzal, že je kdesi vonku, leží nahý na niečom tvrdom a studenom, vystretý ako na kresbe Leonarda da Vinci. Viac nevedel. Zvyšok tvorili otázky hromadiace sa jedna za druhou. Kto ho tam dal? A prečo?

Znova sa pokúsil uvoľniť, no čím viac ťahal, tým hlbšie preni kali ostne z remeňov do zápästí a členkov. Bolesť rezala ako ostrý žiletkový soprán a pripomínala mu pocity, ktoré zažil ako deväťročný, keď sa márne snažil presvedčiť zubára, že anestézia nezabrala.

Bolo to nič oproti bolesti, čo prichádzala raz za deň, často trvala aj niekoľko hodín a ako plameň zváračky sa doňho zarezávala, kým sa pomaly presúvala po jeho nahom tele. Občas náhle prestala, aby sa zase rovnako náhle vrátila. Niekedy vôbec nenastala. Usiloval sa zistiť, o čo ide, či tam niekto je a mučí ho, no napokon vzdal snahu pochopiť, o čo ide, radšej sústredil všetky svoje sily na to, aby vydržal.

Odhadoval, že opäť prešla hodina. Volal o pomoc tak hlasno, ako len vládal. Ranilo ho, ako úboho to znelo, pri ďalšom pokuse sa pousiloval vložiť do hlasu viac sily a hlbší tón. No v umierajúcej ozvene sám počul, ako neustále prerážajú prenikavé frekvencie zúfalstva. Vzdal to. Aj tak ho nik nepočuje. Nik okrem havrana.

Znova sa snažil zopakovať si, čo sa stalo, ani nevedel, po koľký raz už. Možno si nevšimol nejaký malý detail, ktorý by mu mohol poskytnúť nejakú odpoveď.

Ráno odišiel z domu krátko po šiestej, do začiatku zmeny mu ostávalo viac ako trištvrte hodiny. Rozhodol sa, že auto nepouži je, robil to vždy, keď to počasie čo len trochu dovoľovalo, a prechádzka cez park nikdy netrvala dlhšie ako dvanásť minút, takže mal dosť času.

Len čo opustil dom, šíril sa mu po tele nepokoj. Pocit bol taký hmatateľný, že zastal a poobzeral sa po okolí. Nezbadal však nič nezvyčajné. Teda nič iné ako suseda, čo zápasil s naštartovaním svojho hrdzavého starého Fiatu Punto, a ženu s peknými blond vlasmi, kto rá šla okolo na bicykli. Košík mala ozdobený plastovými margarétkami a šliapala tak rýchlo, až sa jej sukňa trepotala vo vetre. Vyzeralo to, že sa bicykluje len preto, aby okolo seba šírila radosť.

Na neho to však neplatilo. Nepokoj ho zvieral, vystresovaný prešiel cez cestu napriek svietiacemu červenému panáčikovi, niečo, čo normálne nikdy nespravil. No toto ráno bolo iné, telo mal napäté ako pružinu, a keď zašiel kúsok do parku, bol si istý.

Niekto ho sledoval. Kroky v štrku za ním zneli ako od tenisiek. Vzchopil sa, zrýchlil a potom sa snažil opäť spomaliť.

Kroky sa približovali, bojoval s pokušením obzrieť sa cez plece. Srdce mu búšilo, zalievali ho vlny studeného potu. Bolo mu na odpadnutie, a tak to napokon vzdal a otočil sa.

Muž, ktorý mu kráčal oproti, mal naozaj obuté tenisky. Čierne reeboky. Bol oblečený v tmavom odeve s kopou vreciek. Na chrbte niesol plne naložený plecniak a v jednej ruke zvieral handričku.

No až keď sa muž pozrel hore a stretol sa s jeho pohľadom, len potom mu uvidel do tváre.

Všetko prebehlo veľmi rýchlo. Keď päsť trafila solárny plexus, bolesť mu vystrelila do všetkých nervových vlákien v celom tele.

Zalapal po vzduchu, spadol na kolená a cítil, ako sa mu handrička pritisla na tvár.

Nasledujúca spomienka bola, ako sa prebudil, keď mu chlór prenikol do žalúdka.

Vysoko nad ním slnko zastrel osamelý mrak. Záchrana sa zdala rovnako iluzórna ako pevný hrad z piesku. Keď sa konečne pobral preč a zmizol, bola obloha dokonale modrá, ako býva len počas letného dňa vo Švédsku. Slnko teraz svietilo z celej sily, rovno na starostlivo umiestnenú šošovku, ktorej lúče smerovali na ohnisko vedľa vystretého muža. O zvyšok sa postaralo otáčanie Zeme.

Posledné, čo počul, bolo zlovestné praskanie jeho horiacich vlasov.

DIEL 1

30. júna – 7. júla 2010

Na jeseň roku 2003 vykonal psychológ Kipling D. Williams experiment, počas ktorého vystavil pokusné osoby sociálnej izolácii prostredníctvom virtuálnej loptovej hry Cyberball, kde si traja hráči prihrávali loptu medzi sebou. Po chvíli si dvaja z nich začali prihrávať iba navzájom.

Ten tretí, nevediac, že hrá proti počítačom, zažíval intenzívny pocit eliminácie a vylúčenia. Pocit bol taký výrazný, že sa magnetickou rezonanciou dalo zmerať zvýšenie aktivity rovnakej časti mozgu ako pri čisto fyzickej bolesti.

1

FABIAN RISK JAZDIL AUTOM po tej ceste viac ráz, než si dokázal spomenúť. No nikdy predtým to nebolo také jednoduché a povznášajúce ako teraz. Presne ako si naplánovali, vyrazili skoro ráno a mohli si dopriať dlhú prestávku na obed v Gränne.

Už vtedy sa nepokoj, ako sťahovanie dopadne, začal rozplývať. Sonja bola veselá, prekypovala radosťou, dokonca sa ponúkla, že posledný kúsok cez Småland bude šoférovať, aby si mohol vziať poriadne veľkého sleďa. Bolo to od nej až príliš milé, dokonca sa pristihol, že premýšľa, či to všetko nie je len veľké divadlo. Ak by bol celkom úprimný, niekde hlboko vnútri pochyboval, či to bude naozaj fungovať, utiecť od všetkých problémov a začať odznova. Deti zareagovali, presne ako sa dalo čakať. Matilda to považovala za napínavé dobrodružstvo napriek tomu, že do štvrtej triedy by išla v úplne novej škole. Theodor sa k tomu nestaval až tak pozitívne, dokonca hrozil, že zostane v Štokholme. No po obede v Gränne sa aj on rozhodol, že tomu dá šancu, a na prekvapenie všetkých si viac ráz vytiahol slúchadlá z uší a rozprával sa s nimi. Najlepšie zo všetkého však bolo, že volanie ustalo. Volanie a krik, čo prosí o život, ktorý ho počas posledného pol roka prenasledoval nielen v snoch, ale väčšinou aj počas bdenia. Konečne to prestalo. Prvý raz si to všimol pri Södertälje, ale predpokladal, že si len namýšľa. Až keď prešli cez Norrköping, bol si tým úplne istý a každým kilometrom, ktorý ostal za nimi, hlasy slabli. Teraz, keď boli na mieste, o 556 kilometrov ďalej, úplne stíchli.

Vyzeralo to, akoby bol čas rozdelený pred ich pobytom v Štokholme a udalosťami minulej zimy a po nich. A konečne, konečne už nastal čas po, pomyslel si Fabian a zasunul do zámky kľúč od ich nového bývania – jedného z anglických radových domčekov z červených tehál na Pålsjögatan. Ako jediný z rodiny bol už v dome, ale vôbec ho neznervózňovalo, čo si ostatní pomyslia. Len čo uvidel, že je na predaj, bol si istý, že nový život začnú práve tu a nikde inde.

Pålsjögatan 17 v Tågaborgu, od mesta len na skok a hneď za rohom Pålsjösky les. Tam bude môcť každé ráno behať a vráti sa k tenisu na štrkových kurtoch. Ak by chcel ísť k moru, tak sa len skotúľa dole Halalidbackenom a bude na kúpalisku Fria bad, kde sa v mladosti kúpaval. Vtedy fantazíroval o tom, že býva práve v tejto štvrti, namiesto žltých nájomných barakov hore v Dalheme. Dnes, po tridsiatich rokoch, sa sen splnil.

„Oci, na čo čakáš? Nevezmeš to?“ spýtal sa Theodor.

Fabian sa prebral zo šťastného opojenia a zbadal, že zvyšok rodiny stojí dole na chodníku a čaká, kým zdvihne mobil, ktorý mu zvoní vo vrecku. Vytiahol ho a videl, že je to Astrid Tuvessonová, jeho nová alebo, správnejšie povedané, budúca šéfka na kriminálnom oddelení helsingborskej polície.

Papierovo bol ešte ďalších šesť týždňov zamestnaný v Štokholme. Navonok sa zdalo, že sa sám rozhodol dať výpoveď. No väčšina starých kolegov nepochybne vedela, ako to vlastne bolo a že by tam nikdy znova nevkročil.

Šesťtýždňová nedobrovoľná dovolenka vyzerala čoraz lákavejšie. Ani si nedokázal spomenúť, či mal po štúdiách niekedy toľko voľna. No či to bude stačiť, to sa ešte len ukáže. Plánoval, že sa v pokoji usadia v dome. Potom by sa zoznámili s novým mestom a v závislosti od počasia a chuti by možno odcestovali na nejaké teplejšie miestečko. Rozhodne sa nemienili čímkoľvek stresovať. To všetko by si mala Astrid Tuvessonová uvedomovať.

Napriek tomu volala.

Niečo sa stalo a on zvažoval hovor prijať, aby zistil čo. No so Sonjou si niečo sľúbili. Toto leto budú znova rodina a rozdelia si zodpovednosť. Možno by dokonca našla silu a posledné obrazy na výstavu by dokončila až na jeseň? Okrem toho hádam existujú u helsingborskej polície aj iní, ktorí nemajú dovolenku, nie?

„Nie, to počká,“ odvetil, zastrčil mobil naspäť do vrecka, odomkol a vpustil dnu Theodora s Matildou, ktorí súperili, kto vojde ako prvý. „Ak by som bol vami, začal by som záhradou!“ Otočil sa k Sonji, ktorá k nemu vystúpila po prednom schodisku, v náručí reproduktor od iPodu.

„Kto volal?“

„Nikto dôležitý. Poď si pozrieť dom.“

„Vari to nebola…“

„Nie, nebola,“ odtušil Fabian. No v jej očiach zbadal, že mu neverí, tak zdvihol mobil, aby naň videla. „Bola to moja budúca šéf ka, ktorá nás určite chcela iba privítať. Poď už.“ Vzal od nej reproduktor, zakryl jej oči rukou a gestom ju lákal dnu do domu.

„Ta-dam!“ Zložil ruku a ona sa obzerala dookola po nezariadenej obývačke s kozubom, po priľahlej kuchyni, ktorá viedla von do malej záhrady za domom, kde bolo vidieť Theodora a Matildu, ako skáču na veľkej trampolíne.

„Ach. To je úplne… Úplne skvelé.“

„Tak to schvaľuješ? Páči sa ti?“

Sonja prikývla. „Povedali sťahováci, kedy prídu?“

„Niekedy neskoro popoludní, navečer. Ale môžeme dúfať, že budú meškať a neprídu skôr ako zajtra.“

„Prečo, ak sa smiem spýtať?“ začudovala sa Sonja a objala ho okolo krku.

„Máme tu všetko, čo potrebujeme. Čistú podlahu, sviečky, víno a hudbu.“ Fabian postavil reproduktor na kuchynský ostrovček, strčil doň svoj starý poškriabaný iPod a pustil album skupiny Bon Iver For Emma, Forever Ago – už niekoľko týždňov jeho obľúbený. Na ich rozbehnutý vlak naskočil neskoro. Keď platňu počul prvý raz, myslel, že je to nuda, ale dal jej druhú šancu a vtedy si uvedomil, o aké majstrovské dielo ide.

Chytil Sonju a začali tancovať. Rozosmiala sa a veľmi sa snažila, aby zachytila jeho improvizované tanečné kroky. Zahľadel sa do jej zeleno-hnedých očí, Sonja odopla sponu a rozpustila si vlasy. Cvičenie, ktoré jej terapeut naordinoval, sa očividne vyplatilo. Nielen psychicky, ale aj fyzicky. Určite zhodila tak päť-šesť kíl. Nikdy nebola tučná, skôr naopak. No črty tváre mala teraz zreteľnejšie a pristalo jej to.

Rýchlo sa otočil a nechal, nech mu padne do náručia. Znova sa zasmiala a on si uvedomil, ako veľmi mu to chýbalo.

Zvažovali rôzne riešenia. Všetko od presťahovania sa z bytu pri stanici Södra cez kúpu domu na nejakom blízkom štokholmskom predmestí, až po kúpu malého bytu, kam by sa na skúšku odsťahoval a striedavo sa starali o deti. No ani jednu z možností nepovažovali za dobré riešenie. Či to záviselo od toho, že mali hrôzu z rozvodu, alebo hlboko vnútri vlastne ľúbili jeden druhého, to sa ešte uvidí.

Až keď našiel dom na Pålsjögatan, všetko do seba zapadlo. Práca kriminálneho inšpektora na helsingborskej polícii, voľné miesta v Tågaborskej škole a veľké podkrovie, ktoré vďaka strešným oknám bolo perfektné na Sonjin ateliér. Ako keby sa niekto zľutoval nad ich osudom a rozhodol sa dať im poslednú šancu.

„A deti? Čo si si myslel, kde budú spať?“ zašepkala mu Sonja do ucha.

„Určite je dole v pivnici nejaký priestor, tam ich môžeme zamknúť.“

Sonja sa mu chystala odpovedať, no prerušil ju bozkom a ďalej tancoval, keď zazvonil zvonček na dverách.

„Už sú tu?“ Sonja prerušila bozk. „Možno predsa len budeme spať v našich posteliach.“

„A ja som sa tak tešil na podlahu.“

„Podlaha tam predsa zostane, nie? Okrem toho som povedala spať. Nič iné.“ Znova ho začala bozkávať, rukou mu tápala po bruchu a strčila mu ju za opasok.

Toto je tá cesta, aby sme žili šťastne po zvyšok života, stihol si Fabian pomyslieť, skôr než ruku zase vytiahla a šla otvoriť.

„Ahoj, som Astrid Tuvessonová. Som nová kolegyňa vášho mu ža.“ Žena vo dverách podala Sonji ruku. Druhou si posunula slneč né okuliare do blond kučeravých vlasov, ktoré spolu s pestrofarebnými šatami, štíhlymi opálenými nohami a sandálmi spôsobili, že vyzerala o desať rokov mladšia než na svojich päťdesiatdva.

„Aha, ahoj.“ Sonja sa otočila k Fabianovi, ktorý podišiel dopredu a potriasol ruku Tuvessonovej.

„Myslíte budúca kolegyňa. Začínam až šestnásteho augusta,“ povedal Fabian a všimol si, že jej chýba ľavý ušný lalôčik.

„Budúca šéfka, ak teda budeme puntičkári.“ Zasmiala sa a upravila si vlasy, aby zakryla ucho. Fabian sa zarazil a premýšľal, či išlo o poranenie alebo vrodenú chybu. „Prepáčte. Naozaj som sem nechcela vtrhnúť uprostred vašej dovolenky a po tej ceste musíte byť úplne hotoví, ale…“

„To je v poriadku,“ prerušila ju Sonja. „Poďte dnu, poďte. Žiaľ, nemôžeme vám nič ponúknuť, pretože stále čakáme na sťahovákov.“

„Nič to. Potrebujem len niekoľko minút s vaším mužom.“ Sonja nemo prikývla a Fabian viedol Tuvessonovú dozadu na terasu, zavrel za nimi dvere. „Nakoniec som aj ja ustúpila a kúpila trampolínu. Deti mi roky obžierali uši, kým som to nevzdala, a teraz sú už veľké.“

„Prepáčte, ale o čo ide?“ Fabian vôbec nemal chuť venovať dovolenku táraniu s budúcou šéfkou.

„Vražda.“

„Aha. No, také veci sa stávajú. Žiaľ. Síce ma do toho nič, ale nebolo by lepšie, keby ste to prebrali s vašimi kolegami, ktorí nemajú dovolenku?“

„Jörgen Pålsson. Znie vám to povedome?“

„To je obeť?“ Tuvessonová prikývla.

Fabianovi to meno niečo hovorilo, ale vôbec nemal chuť ho niekam zaradiť. Robota bolo to posledné, po čom túžil. Cítil sa ako plne naložený ropný tanker, ktorý práve prepadli piráti a donútili ho odkloniť sa od rajského ostrova.

„Možno vám toto zlepší pamäť.“ Tuvessonová vytiahla plastové vrecúško s fotografiou. „Ležalo to na tele obete.“

Fabian si zobral plastové vrecúško, pozrel na snímku a hneď pochopil, že nepôjde o nijaký rajský ostrov. Fotografiu hneď spoznal, aj keď si nepamätal, kedy ju naposledy videl. Bola to klasická fotka z deviatky. Posledná, na ktorej sa zhromaždili všetci. On sám stál v druhom rade a šikmo za ním stál Jörgen Pålsson.

Preškrtnutý krížikom čiernou fixkou.

2

V DOME BOL JEDNU HODINU. Jednu jedinú hodinu, kým niekto nezazvonil pri dverách. Iste, chápal, prečo sa Tuvessonová rozhodla s ním spojiť. Ak by to neurobila, mohlo by sa to v budúcnosti považovať za profesijné pochybenie. Možno si spomenie na niečo, čo by urýchlilo vyšetrovanie a napokon zachránilo niekoľko životov. No Fabian si zo základnej školy takmer nič nepamätal a popravde nemal ani najmenšiu chuť sa k tomu obdobiu vracať.

„Tá biela corolla tam vzadu,“ ukázala Tuvessonová a Fabian ju nasledoval cez ulicu. Ponúkla sa, že ho odvezie tam aj naspäť, takže Sonja by v pokoji mohla vyložiť veci z auta. „Len aby ste vedeli, naozaj si vážim, že ste si našli čas ísť so mnou napriek tomu, že je to uprostred vašej dovolenky.“

„Tá sa ani len nezačala.“

„Sľubujem, nepotrvá to viac ako hodinku.“ Tuvessonová strčila kľúč do zámky a otočila ním. „Samozrejme, že má centrálne uzamykanie. Ale dvere sa zasekávajú, treba ich trochu potiahnuť.“

Fabian trhol dverami. Za nimi ho čakalo predné sedadlo zapratané vypitými pohárikmi od latte, otvorenými balíčkami marlboriek, kľúčmi, zvyškami jedál, použitými papierovými utierkami a škatuľkou tampónov.

„Sorry. Počkajte, ja to…“ Všetko zhodila na podlahu, okrem kľúčov a cigariet. Fabian si sadol, Tuvessonová naštartovala a zabočila do ulice. „Nebude vám vadiť, keď si zapálim?“ Skôr než Fabian stihol odpovedať, už mala zapálenú cigaretu a stiahla okienko. „Mala by som prestať. Viem, to človek vždy hovorí a miesto toho, aby len hovoril a sľuboval, musí to spraviť. A ja to aj urobím. Len nie práve teraz,“ pokračovala, zhlboka si potiahla a zároveň odbočila vľavo na Tågagatan.

„To nič,“ Fabian sa pozeral na fotku triedy a Jörgenovu tvár preškrtnutú krížikom. Prečo mu robilo také problémy spomenúť si, kto bol Jörgen Pålsson? Ak by si mal niekoho pamätať, tak by to bol práve Jörgen. Nikdy ho nemal rád, tak možno preto. Jednoducho ho vytesnil. „Kde ho našli?“

„Vo Fredriksdalskej škole. Ako som pochopila, robil tam učiteľa pracovného vyučovania.“

„Okrem toho tam chodil na druhý stupeň.“

„Áno, nie všetci sa dostanú tak ďaleko, ako je Štokholm. Mimochodom, čo o ňom viete?“

„Takmer nič. Nikdy sme sa nekamarátili.“ Fabian si spomenul na svetre značky Lyle & Scott a Lacoste z ovčej vlny a ako dotiahli do triedy telku a prerušili hodinu, keď sa Stenmark spustil z kopca.

„Ak mám byť úprimný, nemal som ho rád.“

„Nie? Prečo?“

„Bol triedny surovec a vždy otravný. Veď viete, robil presne to, čo mu napadlo.“

„Aj my sme mali takého. Na všetkých hodinách vyrušoval, ostatným bral jedálenské podnosy a tak. A nikto sa mu neodvážil odporovať. Ani učitelia.“ Tuvessonová vtiahla poslednú štipku nikotínu a vymrštila ohorok cez okno. „Bolo to v časoch, keď neexistovali žiadne písmenkové skratky.“

„Okrem toho počúval len Kiss a Sweet.“

„Čo je zlé na Kiss a Sweet?“

„Nič. Naopak. Ale to som si uvedomil až po niekoľkých rokoch.“ Fabian vystúpil z auta a pozrel na Fredriksdalskú školu, ktorá sa so svojimi dvoma podlažiami a červenými tehlovými stenami rozprestierala za opusteným školským dvorom. Z asfaltu trčali dva basketbalové koše s roztrhanými sieťkami ako pripomienka toho, že toto bolo normálne ihrisko pre deti. Fabian blúdil pohľadom po malých oknách pripomínajúcich väznicu, ťažko chápal, že v tej budove vydržal tri roky a nezničilo ho to.

„Kto ho našiel?“

„Najskôr volala jeho manželka a ohlásila ho ako nezvestného, ale nemohli sme toho veľa urobiť.“

„Kedy volala?“

„V stredu pred týždňom. V utorok odcestoval do Nemecka, aby pred letným slnovratom kúpil pivo, večer sa mal vrátiť.“

„Nakupoval pivo? V Nemecku? Ešte vždy sa to vyplatí?“

„Pokiaľ toho kúpite dosť. Štyridsať korún za dvadsaťštyri plechoviek, a pokiaľ váš pobyt neprekročí tri hodiny, vrátia vám peniaze za lístok na trajekt.“

Trepať sa celú cestu až do Nemecka, len aby naložil auto pivom do prasknutia. Čím viac na to Fabian myslel, tým viac to vyzeralo na Jörgena, na ktorého si začínal spomínať. Jörgen a možno Glenn.

„Ale do Nemecka nikdy nedorazil, či?“

„Ale nie, bol tam. Skontrolovali sme Öresundský most, vrátil sa, ako plánoval, v utorok večer. Ale potom zmizli všetky stopy. Až včera sme sa dostali ďalej, keď istá sklárska firma požiadala o odtiahnutie auta, ktoré stálo v ceste ich zdvíhacej plošine.“

„Jeho auto?“

Tuvessonová prikývla, a tak pokračovali za roh k zadnej časti školskej budovy. Dvadsať metrov od nich bol pri zdvíhacej plošine zaparkovaný Chevrolet pickup. Vo veľkorysom polomere boli už dookola natiahnuté policajné pásky. Dvaja uniformovaní policajti strážili okolie.

Stretli sa s mužom v strednom veku s rednúcimi vlasmi, ktorý mal oblečenú jednorazovú modrú kombinézu a okuliare nízko na nose.

„Toto je Ingvar Molander, náš kriminalistický technik, a toto je Fabian Risk, ktorý práve čerpá dovolenku a začne najskôr v auguste,“ predstavila ich Tuvessonová.

„Ech, jedna dovolenka hore-dolu. Aký má význam, keď sa člo vek môže zahryznúť do takéhoto vyšetrovania? Čo poviete?“ Molander si postrčil okuliare ešte nižšie na špičku nosa, prezeral si Fabiana a zároveň mu podával ruku.

„V človeku to vzbudzuje miernu zvedavosť,“ zaklamal Fabian a potriasol si ruku s Molanderom.

„To máte teda pravdu. Sľubujem vám, že rozhodne nebudete sklamaný.“

„Ingvar, je tu, aby sa na to v rýchlosti pozrel.“

Molander sa na ňu zadíval tak, že vo Fabianovi vzbudil, hoci nechcene, štipku zvedavosti. Molander ich zaviedol do školskej budovy a každému dal kombinézu.

„Nech sa páči.“

Fabian sa po takmer tridsiatich rokoch znova ocitol v škole. Vyzerala presne tak, ako si ju pamätal. Červené tehly pozdĺž stien na chodbách. Zvuk pohlcujúce platne na strope, ktoré vyzerali ako stlačené odpadky. Tu, v chodbe v zadnej časti budovy, bola trieda na pracovné vyučovanie. Tá hodina ho absolútne nezaujímala, kým jedného dňa nezistil, že si počas nej môže vyrobiť vlastné skateboardy. Po polroku zahrial, ohol a pílou vyrezal tak veľa dosiek z preglejky, že ich mohol predávať a našetriť si na pár pravých Tracker Trucks.

„Dovoľte mi, aby som vás privítal na mieste činu, ktoré sa bez problémov kvalifikovalo do prvej desiatky najhorších miest vraždy, aké som kedy videl.“ Molander voviedol Fabiana a Tuvessonovú cez dvere. „Páchateľ našťastie znížil teplotu klimatizácie na minimum. Inak by bola na najvyššom stupni 5. Keď si pomyslím, že tu telo ležalo viac ako týždeň…“

V miestnosti pracovného vyučovania bolo naozaj chladno. Fabian mal pocit, ako keby vliezol rovno do chladničky, aj keď teplomer ukazoval, že je plus 12 až 13 stupňov. Vnútri boli ďalšie tri osoby v kombinézach, fotografovali, skúmali a zhromažďovali technické dôkazy. Dobre známa vôňa dreva a pilín sa miešala so zatuchnutým sladkým pachom. Fabian podišiel k telu Jörgena Pålssona, ktoré nehybne ležalo vo veľkej kaluži zaschnutej krvi hneď pri dverách. Kľučka bola zamazaná od krvi. Telo bolo veľké, vytrénované, oblečené v obnosených voľných džínsoch a bielo-krvavom tielku.

Fabian si nepamätal, že by bol Jörgen taký veľký. Silný a nafúkaný, ale nie veľký. Teraz musel byť mocný ako vôl. No napriek tomu sa páchateľovi podarilo odrezať mu ruky, obe tetované paže pri zápästiach. Zvyšky paží boli krvavé a poničené. Fabian si vôbec nevedel predstaviť, ako to muselo bolieť. A prečo práve ruky?

„Tu vidíte, že krvavé stopy na podlahe ukazujú, ako sa od ponku

tam vzadu plazil až k dverám, ktorými sme vošli,“ opisoval Molander. „Chýba na nich zámka, ale určite nevedel, že z druhej strany boli zatarasené lavicami a stolmi. Dostal sa až sem a snažil sa prejsť cez tieto dvere. Ale nie je také jednoduché otočiť guľatou kľučkou na dverách bez rúk.“

Fabian si pozorne prezeral krvavú kľučku.

„Už ste stihli prezrieť zámku?“ zaujímala sa Tuvessonová.

„Zalepená sekundovým lepidlom, čo vysvetľuje toto tu.“ Molander vytiahol lekárske kliešte a zdvihol Jörgenovu hornú peru, aby im predviedol, ako sú zničené predné zuby.

„Snažil sa otočiť guľou na dverách zubami?“ čudovala sa Tuvessonová.

Molander prikývol. „Hovorte mi niečo o inštinkte prežitia. Sám by som určite umrel s neporušenými zubami.“

„Ale, ja to nechápem. Veď predsa musel klásť nejaký odpor, nie?“ nevzdávala sa Tuvessonová.

„Dobrý postreh. Možno aj áno. Možno bol nadrogovaný. Neviem. Uvidíme, s čím príde Vrkočatý.“

„A ako dlho toto všetko trvalo?“

„Tri, štyri hodiny.“ Molander ich viedol cez učebňu k jednému z ponkov, aj ten bol ulepený od zaschnutej krvi. „Tu do tejto upínacej svorky mu páchateľ pripevnil ruky a touto krátkou ručnou pílkou ich odrezal.“ Lekárskymi kliešťami ukázal na krvavú pílu odhodenú na podlahe.

„Mimochodom, preverili ste sklársku firmu, ktorá telefonovala a žiadala odtiahnuť auto?“ spýtal sa Fabian. Tuvessonová sa k ne mu otočila.

„Čože? Myslíte si, že v tom majú prsty?“

„Ak chcete vedieť môj názor, toto tu nevyzerá ako práca človeka, ktorý sa spolieha na náhody.“

Tuvessonová s Molanderom si vymenili pohľady a prikývli.

„Ich číslo mám tu.“ Tuvessonová vytiahla mobil, vyťukala číslo a nechala ho zvoniť s hlasným odposluchom. Telefón zvonil, no po chvíli reagoval ako chybné číslo. „Zdá sa, že ste mali pravdu. Musíme preveriť, kto si prenajal zdvíhaciu plošinu, a Ingvar, ty dozri, aby preskúmali aj ju kvôli vecným dôkazom.“

Molander prikývol.

„A ruky?“ pokračovala Tuvessonová.

„Stále ich hľadáme.“

Tuvessonová prikývla a obrátila sa na Fabiana. „No? Čo poviete? Už vám svitlo?“

Fabian blúdil pohľadom po ponku, po krvavej ručnej pílke, po krvavých stopách na podlahe a po tele s odpílenými rukami. Potom pozrel na Tuvessonovú a Molandera a pokrútil hlavou. „Žiaľ.“

„Naozaj? Nič? Ani netušíte, či mohlo ísť o niekoho z triedy alebo prečo niekto vystavil tomuto všetkému práve Jörgena Pålssona?“

Fabian odmietavo pokrútil hlavou.

„No, stálo to za pokus.“ Tuvessonová sa zvrtla na odchod. „Ak však na niečo prídete, na hocičo, musíte mi sľúbiť, že mi zavoláte alebo sa zastavíte na stanici. Okej?“

Fabian prikývol a vyšiel za Tuvessonovou von z triedy. Stále ho však mátala otázka, ktorá mu nedá pokoja, kým na ňu nedostane odpoveď.

Prečo práve ruky?

18. augusta

Toto je po prvý raz, čo do teba píšem, hoci som ťa dostal od mamy už predminulé Vianoce. Mama povedala, že je dobré môcť si všetko zapísať, aby to človek nezabudol, a tak to teraz robím.

Včera som si upratal celú izbu a naplnil veľké čierne vrece na odpad. Mama sa veľmi potešila a ja som našiel robota C3PO, ktorý bol viac ako rok stratený.

Dnes boli všetci naspäť v škole. Všetci okrem Hampusa. Všetci ostatní sa tešili z novej triedy a nových kníh. Ja však nie, pretože teraz som na rade ja a začalo sa to už na prvej hodine. Zízali na mňa, hoci som nič neurobil. Snažil som sa tváriť ako zvyčajne a že som si to nevšimol. No stále na mňa civeli a ja viem, čo to znamená. Všetci to vedia. Vedel som, že to tak bude. Vedel som to po celý čas. Keď Hampus povedal, že sa odsťahuje, hneď som to vedel. Hoci som dúfal, že sa mýlim, nemýlil som sa. Celé leto som na to neustále myslel.

Na angličtine som si sadol úplne dopredu, aby som nevidel, ako na mňa zízajú. Hoci viem, že to robili, a ešte aj hádzali papieriky.

No predstieral som, že nič. Vôbec som sa neotočil. Ani jedinký raz.

Jesper si prečítal jeden papierik. Stálo tam, že som škaredý a smrdím. Vždy sa veľmi dôkladne umývam a počas posledného roka používam aj dezodorant, pretože pot viac cítiť, ale mama povedala, že je to tak u všetkých. Snažil som sa zacítiť, či ma cítiť. Neverím tomu. No viem, že som škaredý. Strašne škaredý.

PS: Zajtra bude mať Labka narodeniny, takže jej pôjdem dnes kúpiť také to koleso, novú fľašu na pitie a čerstvé piliny.