Copyright epub© 2012 iAdverti

All rights reserved.

Text: Alexandre Dumas

Ilustrace: Maurice Leloir

Z francouzského původního vydání Les Trois Mousquetaires

“TŘI MUŠKETÝŘI” 1935, v JSV, Praha.

Vydavatel udělal všechny kroky ke zjištění totožnosti autorů díla použitého v knize a na získání souhlasu k jejich použití. Pokud se vyskytuje v knize dílo, které nebylo autorsky vypořádáne a jste prokazatelně nositelem autorských práv, prosím, obraťte se na vydavatele.

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

www.iadverti.com

ISBN- 978-80-8148-079-9

TŘI DARY PANA D’ARTAGNANA-OTCE

První pondělí měsíce dubna r. 1625 vypadalo městečko Meung, kde se narodil autor Románu o růži, jako vosí hnízdo; jako by byli přišli hugenoti založit v něm novou tvrz Rochelle. Mnozí občané, když viděli utíkat ženy směrem k Velké ulici a slyšeli povykovat děti na prahu dveří, oblékali se spěšně do kyrysů, a upevňujíce svou trochu nejistou odvahu mušketou či halapartnou, pospíchali k hospodě U svobodného mlynáře, kde se tísnil vůčihledě rostoucí dav, plný hluku a zvědavosti.

V oněch dobách býval podobný poplach častým jevem a nebylo snad dne, aby to či ono město nezaznamenalo do své kroniky nějakou takovou událost. Tu bojovali proti sobě páni, tu zas válčil král s kardinálem nebo povstal Španěl proti králi. A vedle těchto skrytých či veřejných, tajných nebo zjevných tahanic tu byli ještě zloději, žebráci, hugenoti, pobertové a neřádná čeleď, kteří se svářili kde s kým. Pokud jde o měšťany, ti se chápali zbraně vždycky proti zlodějům, pobertům, čeledi, často proti pánům a hugenotům, a někdy i proti králi; proti kardinálovi a proti Španělům však nikdy. A tak bylo zcela v rámci zvyklostí, že měšťané, slyšíce řečeného prvního pondělí v měsíci dubnu r. 1625 povyk a nevidouce ani žlutý, ani červený prapor, ani livreje lidí vévody Richelieua, seběhli se k hostinci U svobodného mlynáře.

Když tam přišli, byla příčina rámusu celkem nabíledni. Jakýsi mladý muž… načrtněme jedním tahem jeho obraz: představte si Dona Quijota v osmnácti letech, Dona Quijota vyloupnutého ze svého středověkého krunýře, Dona Quijota vězícího ve vlněné kazajce, jejíž modrá barva se již vylouhovala v nevystižitelnou směs blankytné modři a špinavé vinné sedliny. Obličej podlouhlý, snědý; lícní kosti vysedlé, znak lstivosti; nadměrně vyvinuté čelistní svaly, neklamný znak, podle něhož poznáte Gaskoňce, i když nemá gaskoňskou čapku (náš jinoch čapku měl, a byla ozdobena jakýmsi perem); široce rozevřené a chytré oči; nos zahnutý, ale jemně modelovaný. Řekl bys, že je trochu velký na jinocha, trochu malý na dospělého muže. Méně cvičené oko by chlapíka bylo mohlo pokládat za nějakého statkářského synka na cestách. Ale měl dlouhý meč, který visel na koženém opasku a tloukl ho do lýtek, když šel pěšky, a seděl-li na koni, bil do jeho rozježené srsti.

Ano, náš mladý muž měl koně a tento kůň byl tak pozoruhodný, že si ho každý všiml: byla to béarnská herka aspoň dvanáct nebo čtrnáct let stará, žluté barvy, s vypelichaným ocasem a s boláky na nohou. Ale i když věšela hlavu až mezi kolena, takže nepotřebovala náprsní řemen, urazila ještě svých osm mil denně. Naneštěstí byly její dobré vlastnosti tak dobře skryty pod její podivnou srstí a nepravidelnou chůzí, že v době, kdy se kdekdo vyznal v koních, musil příjezd této herky do Meungu (vešla asi tak před čtvrt hodinou Beaugencyskou bránou) vyvolat velký rozruch. A špatný dojem z koně padl i na jezdce.

Rozruch byl pro mladého d’Artagnana (tak se jmenoval Don Quijote této druhé Rosinanty) tím trapnější, že sám, ačkoliv byl velmi dobrý jezdec, dobře věděl, jaké směšnosti mu ten kůň dodává; však také notně vzdychal, když mu pan d’Artagnan-otec tenhle dar odevzdával. Věděl dobře, že zvíře má cenu aspoň dvacet liber; a nutno dodat, že slova, jimiž byl dar provázen, měla cenu nezměrnou.

„Milý synu,“ pravil tenkrát gaskoňský šlechtic oním rázovitým béarnským nářečím, v němž si tolik liboval, jak známo, král Jindřich IV., „milý synu, tento kůň se narodil v domě tvého otce, už je tomu bezmála třináct let, a nikdy nepřešel do jiných služeb, což mu dává právo, abys ho měl rád. Nikdy ho neprodej a nech ho klidně a čestně umřít stářím. A půjdeš-li s ním někdy do boje, šetři ho, jako bys šetřil starého sluhu. Budeš-li pak mít čest dostat se ke dvoru, k čemuž ti ostatně tvůj starobylý rod dává právo,“ pokračoval pan d’Artagnan-otec, „zachovej důstojnost svého šlechtického jména, jež bez poskvrny nosili tví předkové po více než pět set let, a nezadej cti své ani pověsti svých příbuzných a přátel. Nestrp nic od nikoho než od pana kardinála a od krále. A měj stále na mysli, že drobný šlechtic jako ty neprorazí dnes ničím jiným než svou kuráží. Ten, kdo třebas jen na vteřinu podlehne zachvění strachu, ztrácí možná právě v té vteřině vnadidlo, jež mu podávala štěstěna. Jsi mlád a ze dvou důvodů je na tobě, abys byl srdnatý: jednak, že jsi Gaskoněc, a za druhé, že jsi můj syn. Neboj se příležitosti a neuhýbej dobrodružstvím. Dal jsem tě vyučit, jak se vládne mečem; tvé koleno je ze železa a pěst z ocele: bij se tedy, kde můžeš. Bij se tím více, že souboje jsou zakázány, a je tedy k tomu třeba dvojnásobné odvahy. Já sám ti, milý synu, nemohu dát víc než patnáct tolarů, svého koně a rady, které jsi právě slyšel. Tvá matka ti k tomu ještě přidá recept na balzám od jedné cikánky; má tu zázračnou vlastnost, že zhojí každou ránu, která nezasáhne srdce. Využij toho všeho jak náleží a žij šťastně a dlouho.? A ještě jedno bych ti chtěl říci. Je to příklad, ne z mého vlastního života, neboť já sám jsem nikdy nebyl u dvora a zúčastnil jsem se jen jako dobrovolník náboženských válek; chci se ti zmínit o panu de Tréville, který byl kdysi mým sousedem a jako dítě si hrával s naším králem Ludvíkem XIII., jehož Bůh zachovej! Někdy se z jejich her stávaly bitvy a tu král neměl vždycky vrch. Ale právě rány, jež dostal, v něm vzbudily úctu a přátelství k panu de Tréville. Později se pan de Tréville bil ještě s jinými, a to na své první cestě do Paříže hned pětkrát; od smrti nebožtíka krále až do zletilosti mladého sedmkrát, nepočítaje v to války a obléhání; a od zletilosti Ludvíka XIII. až dodneška snad stokrát! A přes všechny zákazy, soudní výnosy a zapovědí je dnes kapitánem mušketýrů, to znamená hlavou legie samých césarů, na něž král nedá dopustit a jichž se i pan kardinál obává (a ten, jak známo, má pro strach uděláno). Nadto má pan de Tréville deset tisíc tolarů ročně a je tedy pořádně velkým pánem.? A přece začal stejně jako ty. Tady máš pro něho dopis. Jdi k němu a řiď se jeho příkladem, abys to jednou dotáhl tak daleko jako on.“

Poté opásal d’Artagnan-otec syna svým vlastním mečem, objal ho, políbil na obě tváře a dal mu své požehnání. Když vycházel z otcovy komnaty, šla jinochu v ústrety matka, jež naň čekala s oním slavným receptem; rady, které jsme před chvílí slyšeli, mohly zajisté vést k jeho častému užívání. Tady bylo loučení delší a něžnější než s otcem, ne snad proto, že by byl pan d’Artagnan nemiloval svého syna, který byl jeho jediným potomkem, ale pan d’Artagnan byl muž a byl by pokládal za nedůstojné muže povolit svému pohnutí, kdežto paní d’Artagnanová byla žena, a k tomu matka.? Plakala, chudinka, hodně, a k chvále mladého pana d’Artagnana budiž řečeno, že ačkoliv se snažil seč byl, aby zůstal pevný, jak se slušelo na příštího mušketýra, přirozený cit jej přemohl. Z očí mu padaly slzy jako hrachy a stěží polovinu jich dokázal skrýt.

Téhož dne se mladý muž vydal na cestu, vybaven třemi otcovskými dary, to jest, jak jsme už řekli, patnácti tolary, koněm a listem pro pana de Tréville; nádavkem tu byla, rozumí se, ještě otcovská naučení.

Takto vybaven byl d’Artagnan věru po stránce tělesné i duševní věrnou kopií Cervantesova hrdiny, k němuž jsem ho šťastným vnuknutím přirovnal, když jsem jako historik musil nakreslit jeho portrét. Don Quijote pokládal větrné mlýny za obry a stáda ovcí za vojska, d’Artagnan bral každý úsměv za urážku a každý pohled za vyzvání. Vyplynulo z toho, že jel s pěstí zaťatou z Tarbes až do Meungu a že nejméně desetkrát sevřel jilec svého meče; nicméně pěst nedopadla na žádnou čelist a meč z pochvy vůbec nevyklouzl. Ne snad že by byl pohled na zbídačelou žlutou herku nebyl vykouzlil mnohý úsměv na tváři kolemjdoucích, ale nad herkou pozvoníval meč úctyhodné délky a nad mečem blýskaly oči spíše divoké než hrdé, takže chodci raději potlačovali svou veselost. A když už to nešlo a veselost nabývala vrchu nad varováním rozumu, snažili se alespoň smát se jen jednou polovinou tváře jako antické masky. Při vší nedůtklivosti zůstal tedy d’Artagnan vznešený a nedotčený až do toho nešťastného města Meungu.

Avšak zde, když před vraty U svobodného mlynáře sestupoval s koně (aniž mu kdo, buďsi hostinský, sklepník nebo podomek, přišel podržet třmen), spatřil d’Artagnan u pootevřeného okna v přízemí jakéhosi šlechtice. Byl vznosné postavy a ušlechtilého vzezření, ačkoliv se díval poněkud zamračeně; hovořil s dvěma osobami, které mu zřejmě uctivě naslouchaly. Podle svého zvyku si d’Artagnan myslil, že předmětem hovoru je on sám, a nastavil uši. Tentokrát se d’Artagnan mýlil jen zpola: nemluvili o něm, ale o jeho koni. Jak se zdálo, šlechtic vypočítával svým posluchačům všechny jeho vlastnosti, a poněvadž, jak jsem právě řekl, tito posluchači měli mluvčího ve velké vážnosti, propukali každým okamžikem v smích. Jestliže už pouhé pousmání stačilo probudit prchlivost mladého muže, lze si představit, jak na něho působilo tohle hlučné veselí.

Nicméně d’Artagnan se chtěl napřed tomu opovážlivci, který si z něho tropil smích, podívat do tváře. Upřel tedy na cizince svůj hrdý pohled a uviděl muže mezi čtyřiceti až pětačtyřiceti lety, pronikavých černých očí, bledé pleti, se silně výrazným nosem, s bezvadně přistřiženým černým knírem; na sobě měl kabátec a fialové kalhoty se šňůrami téže barvy, bez jakýchkoliv ozdob kromě obvyklých otvorů u kabátce, jimiž prosvítala košile. Kalhoty i kabátec byly nové, ale pomačkané jako cestovní šaty uzavřené dlouho v tlumoku. Všechny tyto postřehy zaznamenal d’Artagnan s bystrostí pečlivého pozorovatele; bezpochyby mu jeho instinkt našeptával, že tento neznámý bude mít velký vliv na jeho příští život.

Ale právě v okamžiku, kdy na něho d’Artagnan upřel svůj pohled, utrousil šlechtic ve fialovém kabátci jednu ze svých nejvýstižnějších a nejjadrnějších poznámek na adresu béarnské herky, a jeho posluchači vybuchli znovu ve smích. I on sám se dokonce zcela proti svému zvyku nepatrně pousmál. Teď už nebylo nejmenší pochyby: d’Artagnan byl doopravdy urážen. Přesvědčen o své urážce, narazil si čapku až na oči, nasadil výraz tváře, jaký vídal v Gaskoňsku u cestujících velmožů, a s jednou rukou na jilci meče a s druhou opřenou v bok vykročil kupředu. Naneštěstí čím víc se blížil, tím víc ho oslepoval hněv, a tak místo vážných a důstojných slov, jimiž mínil dát výraz svému rozhořčení, mu přišel na jazyk jen drsně podrážděný výpad, doprovázený zuřivým posunkem.

„Hej, pane,“ vykřikl, „co se tam schováváte za okenici? Ano, vy, řekněte mi, čemu se smějete, a budeme se smát spolu!“

Šlechtic zdvihal pomalu oči z koně na jezdce, jako by byl potřeboval jistý čas, aby pochopil, že ta podivná výtka patří skutečně jemu. Poté, když už nemohl mít žádné pochybnosti, svraštil lehce obočí a po dosti dlouhé přestávce odpověděl d’Artagnanovi s nevýslovně ironickým a urážlivým přízvukem:

„Nemluvím s vámi, pane!“

„Ale já s vámi mluvím, já!“ vykřikl mladý muž, rozhořčen tou směsicí nadutosti a vznešených způsobů, slušnosti a pohrdání.

Neznámý se na něho ještě okamžik s lehkým úsměškem díval, nato odstoupil od okna a pomalým krokem vyšel z hostince. Dva kroky před d’Artagnanem, zrovna proti jeho koni, se zastavil. Jeho klid a posměvačný výraz zdvojnásobily veselost lidí v okně, s nimiž dříve hovořil.

Vida jej přicházet, d’Artagnan povytáhl meč o stopu z pochvy.

„Tento kůň dojista je nebo spíše ve svém mládí byl pryskyřníkem,“ pokračoval neznámý ve svých poznámkách, napůl obrácen ke svým posluchačům v okně. Ačkoliv se d’Artagnan hrozivě tyčil mezi ním a jimi, zdálo se, že ho vůbec neberou na vědomí. „Tahle barva je výborně známá v botanice, ale u koní byla jistě až dodneška velmi vzácná.“

„Koni se směje jen ten, kdo se neodvažuje smát se pánu!“ vykřikl rozzuřen učelivý žák pana de Tréville.

„Já se věru nesměji často, pane,“ opáčil neznámý, „jak můžete sám vidět na mém obličeji; ale vyhrazuji si naprosto právo smát se, kdykoli se mi zachce.“

„A já zas,“ vykřikl d’Artagnan, „nestrpím, aby se kdokoliv smál, když se to nelíbí mně!“

„Opravdu, pane?“ pokračoval neznámý s ledovým klidem. „To je od vás moc pěkné.“ Otočil se na podpatku a chystal se vejít opět do hostince velkými vraty, u nichž d’Artagnan při svém příjezdu zahlédl osedlaného koně.

Avšak nebylo v d’Artagnanově povaze, aby takhle propustil člověka, který měl drzost se mu posmívat. Vytáhl meč nadobro z pochvy a pustil se za ním.

„Hleďte se obrátit, pane posměváčku,“ křičel, „abych vás nenapadl zezadu.“

„Mne napadnout!“ opáčil šlechtic, otočil se zase čelem k jinochovi a zadíval se na něho s údivem a pohrdáním. „Ale, ale, chlapečku, vy jste se zbláznil!“

Potom pravil polohlasně a jakoby sám k sobě:

„Člověka to až mrzí! Jaký by tohle byl úlovek pro Jeho Veličenstvo, které hledá na všech stranách statečné muže mezi své mušketýry!“

Měl však sotva kdy dokončit, neboť d’Artagnan po něm ťal s takovou zuřivou silou, že by to pravděpodobně býval jeho poslední žert, kdyby byl pružně neuskočil nazad. Teď neznámý poznal, že jde do tuhého, tasil meč, pozdravil protivníka a postavil se vážně do střehu. Ale v témž okamžiku se vyřítili na d’Artagnana dva, co přihlíželi nejblíž, a spolu s hostinským ho začali mlátit klacky, lopatami a kleštěmi. Byl to náhlý a tak naprostý obrat, že jinoch se otočil, aby čelil tomu krupobití ran, a d’Artagnanův sok, vida to, s bohorovným klidem zase zastrčil meč do pochvy. Obratem ruky stal se tak pouhým divákem boje, což se úplně srovnávalo s jeho obvyklou lhostejností. Ale přece se neudržel, aby nezabručel:

„K čertu s těmi Gaskoňci! Hoďte ho zas na tu jeho oranžovou herku, a ať si táhne po svých!“

„Ne dřív, dokud tě nezabiju, ty zbabělce!“ řičel d’Artagnan, snaže se čelit, jak nejlépe mohl, ranám svých tří nepřátel.

„Zas jeden gaskoňský vytahovač,“ mručel šlechtic. „Na mou duši, tihle Gaskoňci jsou nenapravitelní! Tak jen si ho podejte, když to mermomocí chce. Až toho bude mít dost, však on si řekne.“

Ale neznámý zřejmě ještě stále nevěděl, s jakým tvrdohlavcem se to pustil do křížku? d’Artagnan by byl za nic nepoprosil o milost. Souboj tedy ještě trval několik vteřin; vyčerpán, upustil konečně d’Artagnan svůj meč, který rána holí přerazila vejpůl. Jiná rána, která současně zasáhla jeho čelo, způsobila, že se celý zkrvavený a takřka bez ducha skácel k zemi.

Zrovna v tom okamžiku sbíhali se již k místu šarvátky ze všech stran lidé. Hostinský, obávaje se skandálu, odnesl s pomocí svých podomků raněného do kuchyně, kde ho trochu ošetřili.

Šlechtic se zase vrátil na své místo u okna a s jistou netrpělivostí hleděl na zástup, který se neměl k odchodu; zdálo se, že mu ten shluk lidí vadí.

„Tak copak dělá ten zuřivec,“ řekl, když vrzly dveře a do jeho pokoje vstoupil hospodský, aby se zeptal po zdraví.

„Vaše Excelence tedy vyvázla bez pohromy?“ ptal se starostlivě.

„Jak vidíte, milý pane, naprosto. Ale jakpak je s naším mladíkem?“

„Už je mu líp,“ odvětil hostinský, „omdlel.“

„Opravdu?“ řekl šlechtic.

„Ale ještě než omdlel, sebral všechnu svou sílu, aby vás přivolal a vyzval vás znova na souboj.“

„Ten chlapík je vtělený ďábel!“ neudržel se neznámý.

„I ne, Vaše Excelence, kdepak ďábel,“ opáčil hospodský s pohrdavým úsměškem, „když omdlel, prohledali jsme mu kapsy. V tlumoku má jen jednu košili a v kapse jedenáct tolarů. Ale to mu nevadilo, aby už téměř v bezvědomí ještě ze sebe nechrlil vyhrůžky, že kdyby se podobná věc stala v Paříži, byl byste to odpykal hned; takhle prý budete litovat až později.“

„Naposled je to nějaký přestrojený princ,“ pravil chladně neznámý.

„Říkám vám to proto, velmožný pane,“ odvětil hostinský, „abyste se měl před ním na pozoru.“

„A nejmenoval nikoho v té zlosti?“

„I to ano. Tloukl si na kapsu a říkal: „Uvidíme, co této urážce svého chráněnce řekne pan de Tréville!“

„Pan de Tréville?“ opakoval neznámý a zbystřil pozornost. „Že si poklepával na kapsu a jmenoval přitom pana de Tréville?? Poslyšte, přítelíčku, vzal bych na to jed, že když mladík omdlel, obrátil jste mu naruby i druhou kapsu. Copak v ní bylo?“

„Dopis adresovaný panu de Tréville, kapitánovi mušketýrů.“

„Opravdu?“

„Je to tak, jak říkám, Excelence.“

Hostinský, který nebyl nadán velkým důvtipem, si ani nevšiml, jakým dojmem jeho slova na cizince zapůsobila. Náhle odstoupil od okna, o něž se do té chvíle stále loktem opíral, a svraštil neklidně obočí.

„U všech všudy,“ zamumlal mezi zuby, „že by mi byl Tréville poslal na krk tohohle Gaskoňce? Vždyť je to úplné dítě. Ale pravda, rána mečem je rána mečem, na věku toho, kdo ji dá, zbla nezáleží a od chlapce se jí člověk naděje méně než od kohokoliv jiného, často stačí malá překážka, aby zkřížila velký záměr.“

A neznámý se na několik minut zamyslil.

„Poslyšte, hostinský,“ pravil konečně, „copak mne nezbavíte toho šílence? Upřímně řečeno, zabít ho nemohu. Ale,“ dodal s mrazivou vyhrůžkou, „překáží mi silně. Kde je?“

„Ve světnici mé ženy, v prvním patře. Obvazují ho tam.“

„A svých pět švestek má u sebe? To jste mu ani nesvlékli kabát?“

„Ale to se rozumí. Všechno má dole v kuchyni. A jestli vám ten zelenáč vážně překáží…“

„Beze vší pochyby. Způsobil ve vašem podniku skandál, jemuž se počestní lidé nemohou vystavovat. Jděte do svého pokoje, napište mi účet a upozorněte mého sluhu.“

„Jakpak? Pán už nás opouští?“

„Však to víte, vždyť jsem vám nařídil osedlat koně. Neuposlechl jste snad?“

„Jakpak bych si dovolil? jak Vaše Excelence mohla vidět, kůň stojí připraven ve vratech.“

„Dobrá, tak udělejte, co jsem vám teď řekl.“

„Ajajaj,“ uklouzlo hostinskému, „že by se pán toho chlapečka bál?“

Ale velitelský pohled neznámého mu zatrhl típek. Uctivě pozdravil a odešel.

„Toho ťulpase tu rozhodně nesmí mylady*) zahlédnout,“ pokračoval cizinec. „Beztoho se už dost opozdila. Bude rozhodně lépe, když skočím na koně a pojedu jí naproti… kdybych aspoň věděl, co vězí v tom listě pro pana de Tréville!“

A mumlaje ještě cosi, odcházel neznámý do kuchyně.