Lars Kepler

KANINJÄGAREN

Copyright © 2016 by Lars Kepler

Published by agreement with Salomonsson Agency. Translation © 2017 by Mária Bratová

Jacket design © Hummingbirds Jacket photo © by Love Lannér Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5559-3

Hladká vodná hladina v otvorenej zátoke sa zavčas rána leskla ako naleštená oceľ. Luxusné vily ešte zahaľovala hmla, z ktorej ponad vysoké ploty a konáre stromov prebleskovalo osvetlenie bazénov a záhrad.

Po ceste lemujúcej pobrežie kráčal opitý muž s fľašou vína v ruke. Zastavil sa pred bielym domom s veľkou zasklenou fasádou, poskytujúcou výhľad na zátoku. Starostlivo postavil fľašu doprostred cesty, preliezol priekopu, vzápätí aj čierny železný plot a vstúpil na ohradený pozemok.

Na neistých nohách prešiel po trávniku, potácajúc sa zastal a zízal na obrovské okná, v ktorých sa zrkadlilo osvetlenie altánku aj tmavé obrysy nábytku v dome.

Pohol sa k domu, cestou zakýval asi polmetrovému hlinenému záhradnému trpaslíkovi, obišiel stĺpik, potkol sa na drevenej verande, udrel si koleno, no podarilo sa mu nespadnúť.

Voda v bazéne sa leskla ako zaliata bledomodrým sklom.

Muž sa neisto postavil na okraj bazéna, stiahol si zips a začal močiť, po chvíli sa tackavo otočil k záhradnému nábytku vo farbe námornícka modrá a prúd moču namieril na epedy, kreslá a okrúhly stolík.

V chladnom vzduchu sa parilo z moču.

Zatiahol si zips a zbadal bieleho divokého králika, ako sa mihol na trávniku a zmizol v húštine kríkov.

Muž s úsmevom vykročil naspäť k domu, minul verandové dvere, oprel sa o stĺpik, potom zišiel na trávnik, tam sa zastavil a obzrel.

Zahmleným mozgom sa pokúšal pochopiť, čo to práve vidí. Zízajúceho muža v čiernom s čudesným tvarom hlavy.

Zvláštna postava mohla byť v dome, ale aj vonku a pozorovať jeho odraz v skle.

1

Piatok dvadsiateho šiesteho augusta

Z tmavej oblohy ticho husto mrholilo. Tlmený svit z budov siaha asi tridsať metrov nad strechy. Vládlo bezvetrie, takže osvetlené kvapôčky nad domami Djursholmu vyzerali ako strecha z oparu.

Hneď pri lesklej vode zátoky Germaniaviken stojí rozľahlá vila. V tejto chvíli v nej po parketách napustených fermežou a pokrytých perzským kobercom ostražito ako zviera kráča mladá žena.

Volá sa Sofia Stefanssonová.

Nepokoj ju núti registrovať každučký detail.

Na operadle pohovky leží čierny diaľkový ovládač. Ktosi ho omotal priesvitnou lepiacou páskou, aby z neho nevypadávali batérie. Na sklenom stole zostali okrúhle odtlačky po pohároch. Na strapcoch obrovského koberca sa zachytil kúsok použitej náplasti.

Podlaha za Sofiou praskala, akoby sa ktosi zakrádal po izbe. Na vysokých podpätkoch aj svalnatých lýtkach sa jej leskli kvapôčky vody, zafŕkala sa pri chôdzi po kamenistom chodníčku. Nohy mala vytrénované, hoci s futbalom skončila už pred dvoma rokmi.

Pred mužom, ktorý ju čakal, skrývala v dlani slzotvorný sprej. V duchu si opakovala, že v tejto situácii sa ocitla dobrovoľne, má ju pod kontrolou a je tu z vlastnej vôle.

Muž, ktorý jej otvoril dvere, stál pri kresle a bezostyšne si ju premeriaval.

Sofia má súmernú tvár, líca mladistvo okrúhle, na sebe modré šaty bez rukávov. Od krku až na prsia sa vinie rad drobných gombíkov. V rytme zrýchleného tepu jej v jamôčke pod krkom poskakovalo drobné zlaté srdiečko na retiazke.

Uvedomovala si, že ešte vždy by sa mohla ospravedlniť, že sa necíti dobre a radšej sa vráti domov. Možno by ho to naštvalo, ale určite by to akceptoval.

Muž pri kresle na ňu vrhol pohľad smutného hladného psa. Nepríjemný pocit strachu jej skĺzol do žalúdka.

Odrazu sa jej zazdalo, že ho už kdesi videla, že by to mohol byť nejaký vysoko postavený šéf, ktorý sa jej priplietol do cesty na niektorom pracovisku, alebo otec bývalého spolužiaka.

Sofia zastala pred mužom a usmiala sa. Uvedomovala si, ako rýchlo jej bije srdce. Rozhodla sa udržiavať odstup, kým neodčíta všetko z jeho pohybov a spôsobu reči.

Jeho ruka zvierajúca opierku kresla nenaznačovala sklony k násiliu, nechty mal pestované, udržiavané a obrúčku poznačenú dlhoročným manželstvom.

„Pekný dom,“ ozvala sa a odhrnula si z tváre ligotavý prameň vlasov.

„Ďakujem,“ odvetil a pustil operadlo kresla.

Nemal oveľa viac než päťdesiat rokov, no pohyboval sa ťažkopádne ako starý človek v známom prostredí.

„Priviezla si sa taxíkom?“ opýtal sa a sťažka prehltol.

„Áno.“

Opäť zavládlo ticho, vtom pondusové hodiny v ktorejsi priľahlej miestnosti tlmene odbili pol.

Z rozkvitnutej ľalie vo váze nezvučne spŕchol šafranovočervený prášok.

Sofia v dosť mladom veku pochopila, že ju priťahuje sex. Užívala si obdiv, pocit výnimočnosti, ale nikdy sa naozajstne nezaľúbila.

„Nestretli sme sa už niekde?“ overovala si.

„Na to by som nezabudol,“ usmial sa neradostne.

Muž mal riedke sivoplavé vlasy začesané dozadu, ochabnutú tvár poblednutú, čelo mu pretínala hlboká vráska.

„Si zberateľ?“ kývla k stenám.

„Zaujímam sa o umenie,“ odvetil.

Spoza okuliarov s rohovinovým rámom ju sledovali svetlé oči.

Odvrátila sa, slzotvorný sprej nenápadne šuchla do kabelky a podišla k veľkému obrazu v zlatom ráme.

Nasledoval ju a zastal v tesnej blízkosti, dýchal nosom. Sofia sa mykla, keď zdvihol ruku, aby ukázal na maľbu.

„Devätnáste storočie… Carl Gustaf Hellqvist,“ vysvetľoval. „Zomrel mladý, mal ťažký život, prežil veľa bolesti, navyše elektrické šoky… ale bol to fantastický umelec.“

„Fascinujúce,“ zatiahla potichu.

„Aj podľa mňa,“ prikývol muž a pohol sa do jedálne.

Sofia vykročila za ním, hoci ju mátal nepríjemný pocit, že ju vlákali do pasce, že dvere sa za ňou ospalo, pomaly zatvárajú, ozubené koleso sa neúnavne krúti a centimeter za centimetrom zužuje únikovú cestu.

Obrovskú miestnosť s členenými oknami s výhľadom na vodu zariadili niekoľkými jednofarebnými sedacími súpravami a skrinkami s vysokým leskom.

Na oválnom jedálenskom stole si všimla dva poháre s rubínovočerveným vínom.

„Môžem ťa pozvať na čašu vína?“ otočil sa k nej.

„Radšej by som si dala biele, ak máš,“ navrhla, lebo sa obávala, že sa ju pokúsi nadrogovať.

„Šampanské?“ nespúšťal z nej zrak.

„Rada,“ prikývla.

„Tak fajn, dáme si šampus,“ rozhodol.

Keď sa človek ocitne v cudzom byte, býva opatrný, lebo v hociktorej miestnosti môže byť prepadlisko, ktorýkoľvek predmet sa môže zmeniť na zbraň.

Preto Sofia uprednostňovala hotel, lebo tam vždy jestvovala možnosť, že keby volala o pomoc, niekto ju začuje.

Kráčala za ním do kuchyne, keď začula čudný, veľmi vysoký tón. Jeho zdroj však nevedela lokalizovať. Muž akoby ho nevnímal, zato Sofia sa zarazila, obzrela sa k temnému oknu a práve sa chystala čosi povedať, keď sa ozvalo šťuknutie, ako keď do pohára spadne kúsok ľadu.

„Si si istý, že v dome nikto nie je?“ opýtala sa.

V duchu si povedala, že ak sa čosi stane, rýchlo sa vyzuje a pobeží k vchodovým dverám. Nepochybovala, že je oveľa hybkejšia než on, a ak sa rozbehne a kabát nechá na vešiaku, určite mu ujde. Postávala na prahu kuchynských dverí a sledovala, ako z chladničky na víno vyberá fľašu šampusu Bollinger. Odzátkoval ju, ponalieval do dvoch pohárov zvonovitého tvaru, chvíľu počkal, kým vyšumí pena, dolial a vykročil k Sofii.

2

Sofia ochutnala šampanské. Ústa jej naplnila jemná aróma a počula, ako v pohári tichučko šumia bublinky. Čosi – pravdepodobne srnka či niečo podobné – ju však nútilo znova sa obzrieť ku kuchynským oknám. No za nimi panovala tma. Zrkadlili sa v nich obrysy nábytku a mužov chrbát, hladký povrch lavice, držiak na nože a sklená misa s citrónmi.

Muž znova zdvihol čašu a napil sa, a keď sa gestom obrátil na ňu, ruka sa mu jemne zachvela.

„Trochu si rozopni šaty,“ požiadal.

Sofia dopila šampanské, na okraji pohára si všimla odtlačok rúžu, postavila ho na stôl a mäkkým pohybom uvoľnila gombíček z prvej dierky.

„Máš na sebe podprsenku,“ ozval sa muž.

„Áno,“ rozopínala si druhý gombík.

„Veľkosť?“

„Šesťdesiat C.“

Muž sa na ňu zadíval s úsmevom, pri ktorom Sofii vyrazil pod pazuchami pot.

„Aké máš nohavičky?“

„Bledomodré hodvábne.“

„Smiem ich vidieť?“ Zaváhala a on si to všimol.

„Prepáč,“ zareagoval okamžite. „Idem na to príliš zostra? Prirýchlo?“

„Iba by sme mali najprv vybaviť financie,“ pokúšala sa, aby to znelo rozhodne a prirodzene.

„Chápem,“ prikývol odmerane.

„Vždy je výhodnejšie začať…“

„Dostaneš svoje peniaze,“ skočil jej do reči jemne podráždeným tónom.

Stretnutia so štamgastmi bývajú jednoduché, zavše dokonca príjemné, ale z nových zákazníkov býva hrozne nervózna. Vždy si predstaví, čo všetko by sa mohlo stať, a spomenie si na to, čo už zažila. Napríklad na otca dvoch detí v Täby, ako ju pohrýzol do krku a zamkol v garáži.

Inzeráty uverejňuje na Ružových stránkach a na Štokholmské dievčatá.se. Takmer všetci, čo ju kontaktujú, sú neseriózni chlapi. Ide im najmä o vulgárnosti, ponuky na úžasný sex či surové vyhrážky, o znásilnenie a krutý trest.

Pri nadviazaní korešpondencie sa vždy spolieha na pocity v žalúdku. V tomto prípade dostala ponuku, veľmi dobrú, dosť konkrétnu, ale nie neúctivú. Pisateľ sa podpísal ako Wille, mal utajené telefónne číslo a býval na vychytenej adrese.

V treťom maile jej oznámil, čo s ňou chce robiť a koľko je ochotný zaplatiť.

Vnímala to ako varovanie.

Lebo ak čosi znie veľmi dobre, niečo nie je v poriadku. V tomto svete totiž nejestvujú výherné žreby, a keby aj, lepšie je premeškať fantastický obchod, než sa vystaviť riziku.

A predsa je teraz tu.

Muž sa vrátil a podal jej obálku. Rýchlo prepočítala peniaze a vopchala si ich do kabelky.

„Stačí to, aby si mi ukázala nohavičky?“ opýtal sa.

Nenásilne sa usmiala, pomaly prekrížila paže a povytiahla si sukňu nad kolená. Podšívka pri dotyku s pančuchami jemne praskala. Keď mala šaty na stehnách, pozrela sa naňho.

Pohľad jej neopätoval, a keď váhavo vytiahla šaty po driek, zízal jej medzi nohy. Pod pančuchovými nohavicami telovej farby sa zaligotal jemný hodváb nohavičiek.

„Si vyholená?“ opýtal sa vzrušene.

„Depilovaná voskom.“

„Všade?“

„Áno,“ odvetila prosto.

„Nebolí to?“ zaujímal sa.

„Človek si zvykne,“ mykla plecom.

„Ako na všeličo v živote,“ šepol.

Spustila šaty, ako si ich uhládzala na stehnách, zároveň si zotrela z dlaní pot.

Napriek tomu, že peniaze dostala, opäť sa jej zmocňovala nervozita.

Zrejme to súviselo s výškou sumy.

Zaplatil päťkrát viac než hociktorý iný klient.

V maile vysvetlil, že platí navyše za diskrétnosť a špeciálnu požiadavku, no suma aj tak vysoko prekračovala rozumnú mieru.

Keď opisoval, čo by s ňou chcel robiť, nevidelo sa jej to nebezpečné.

Spomenula si na muža s bojazlivým pohľadom, ktorý si obliekol maminu spodnú bielizeň a žiadal ju, aby ho kopla do rozkroku. Zaplatil jej, aby sa naňho vymočila, keď sa bude na zemi zvíjať od bolesti, ale to nezvládla, schmatla peniaze a ušla.

„Človeka vzrušuje kadečo,“ prehodil Wille s rozpačitým úsmevom. „Ale nikoho nemožno nútiť… takže treba platiť. No nerátam s tým, že by sa ti páčilo, čo robíš.“

„Ako kedy, ale ak je muž ohľaduplný, viem si to užiť,“ zaklamala. Hoci Sofia v inzeráte zaručovala úplnú diskrétnosť, predsa len používala akúsi bezpečnostnú poistku. Viedla si denník, do ktorého si zaznamenávala všetky mená a adresy osôb, s ktorými sa stretla, aby ju mohli vypátrať, keby sa náhodou stratila.

Navyše Wille bol raz zákazníkom Tamary, a to krátko pred tým, než opustila svet eskortných dievčat, vydala sa a presťahovala do Göteborgu. Sofia bola presvedčená, že keby sa správal zle, Tamara by na fórum dievčat poskytujúcich sexuálne služby zavesila varovanie.

„Nechcem, aby si ma pokladala za odporného a odpudzujúceho,“ muž vykročil k nej. „Teda… si neuveriteľne pekná a mladá… viem, ako vyzerám, v tvojich rokoch som aj ja vyzeral dobre, ale…“

„Vyzeráš dobre,“ ubezpečila ho.

Sofia si spomenula, koľko ráz počula, že eskortné dievča musí byť aj psychológom, no muži, s ktorými sa doteraz stretla, väčšinou neriešili nič osobné.

„Pôjdeme do spálne?“ prirodzene navrhol muž, ktorý sa predstavil ako Wille.

3

Nasledovala ho hore širokým schodiskom a uvedomila si, že musí ísť na záchod. Mäkký koberec bol na každom schode upevnený mosadznou tyčou. Svetlo veľkej rozsvietenej lampy sa odrážalo na naleštenom drevenom zábradlí.

Spočiatku bola Sofia rozhodnutá brať len exkluzívnych zákazníkov, ochotných platiť vyššiu sumu za celonočné služby alebo za spoločníčku na večierok či na cestách.

Za tri roky, čo pracovala ako eskortná spoločníčka, mala asi dvadsať takýchto zákazníkov, väčšina však od nej žiadala iba orálny sex po práci, skôr než sa vrátia k rodine.

Obrovská spálňa bola svetlá, dominovala v nej mohutná manželská posteľ s peknou sivou hodvábnou plachtou.

Na nočnom stolíku vedľa manželkinej strany postele ležal román od Leny Anderssonovej a balenie exkluzívneho mlieka na ruky, na Willeho strane iPad so zreteľnými odtlačkami prstov na tmavom dochytanom displeji.

Ukázal jej čierne kožené remienky, čo nachystal na stĺpikoch postele. Všimla si, že nie sú nové, v záhyboch trochu popraskané a odlupuje sa z nich farba.

Izba akoby sa dva razy zatriasla a potom sa okolo nej zatočila.

Pozrela na muža, no na ňom nespozorovala nijakú zmenu.

Iba v kútikoch úst mu zostali biele zvyšky zubnej pasty či Novalucolu.

Na schodoch čosi zapraskalo, a skôr než sa na ňu pozrel, vyzrel na chodbu.

„Potrebujem ti dôverovať, že ma pustíš, keď o to požiadam,“ vysvetľoval pri rozopínaní košele. „Musím si byť istý, že sa ma nepokúsiš okradnúť ani nezdrhneš, keďže peniaze už máš.“

„Spoľahni sa,“ odvetila.

Hruď mal zarastenú svetlými chĺpkami, a keď naňho pozrela, očividne vtiahol brucho.

Sofia si hovorila, že keď ho priviaže, požiada ho o možnosť použiť kúpeľňu pri spálni. Dvere boli dokorán a v zrkadle videla odraz sprchy a zlatú mozaikovú stenu.

„Chcem, aby si ma priviazala pekne pomaly, nemám rád násilie ani donucovanie,“ vyhlásil dôrazne.

Sofia prikývla, vyzula sa, a keď sa vystrela a pozrela mu do očí, opäť pocítila ľahkú nevoľnosť. Nadvihla si šaty po pupok. Ozvalo sa praskanie statickej elektriny. Palce zasunula pod gumičku pančuškových nohavíc a stiahla si ich. Sťahujúci pocit na stehnách sa stratil, ľahká látka šiat sa jej zošmykla na boky.

„Nechceš si to so mnou vymeniť?“ opýtal sa a vzápätí sa usmial svojmu nápadu.

„Nie, ďakujem,“ odmietla a rozopínala si šaty.

„Je to dosť pohodlné,“ zažartoval a potiahol jeden z remienkov.

„To nerobievam,“ vysvetlila mu priateľským tónom.

„Ešte nikdy som to neskúsil opačne… Ak to urobíš, zdvojnásobím ti honorár,“ zasmial sa, akoby ho táto predstava zaskočila aj vzrušila. To, čo jej ponúkol, predstavovalo viac, než zarobí za dva mesiace, no dať sa priviazať je priveľmi nebezpečné.

„Čo ty na to?“ usmieval sa.

„Nie,“ odvetila s obavou aj úľavou.

„Okej,“ odvetil okamžite a pustil remienok. Spona zacinkala o kovové tyče posteľného čela.

„Mám sa úplne vyzliecť?“

„Počkaj chvíľu,“ skúmavo si ju obzeral.

„Nebude ti prekážať, ak použijem kúpeľňu?“

„O chvíľu. “ Znelo to, akoby sa pokúšal zadržať dych.

Sofii sa zdalo, že má čudne chladné pery. Zdvihla ruku a pretrela si ústa. Všimla si, že muž sa naširoko usmieva.

Podišiel k nej, chytil ju za bradu, pevne jej ju stisol a napľul jej do tváre.

„Čo to robíš?“ hlesla s pocitom nevoľnosti.

Odrazu sa jej podlomili nohy a tak tvrdo dosadla na dlážku, až si zahryzla do jazyka. Zošuchla sa nabok a ústa sa jej naplnili krvou. Pozorovala, ako si muž stojaci nad ňou rozopína menčestrové nohavice.

Sofia nemala sily odplaziť sa. S lícom na podlahe sledovala mŕtvu muchu v chuchvalci prachu pod posteľou. Srdce jej tĺklo tak silno, až jej dunelo v ušiach. Pochopila, že akýmsi spôsobom ju nadrogoval.

„Nerob to,“ hlesla a potom zatvorila oči.

Skôr než Sofia stratila vedomie, uvedomila si, že ju zrejme zabije a toto sú posledné okamihy jej života.

Koniec ukážky