Text © 2017 by Arpád Soltész

Design © 2017 by Peter Nosáľ

Slovak edition © 2017 by IKAR

Redigoval Matúš Kyčina.

Korigovala Hana Brunovská.

Obálku navrhol Peter Nosáľ.

Foto: Shutterstock.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s.,

Bratislava v roku 2017

ako svoju 1138. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

ISBN 978-80-551-5659-0

Časť týchto príbehov sa naozaj odohrala,

ale inak. Postavy sú vymyslené.

Ak ste sa v niektorej predsa len spoznali,

majte rozum a nepriznávajte to.

Ľudia nemusia vedieť, aká ste sviňa.

Dnes na východe

Najvyšší trest

Sudca Kešeľa má fıxné rituály. Neznáša zmeny. Nenávidí prekvapenia. Kávu si dáva presne päť minút po príchode do pracovne. S dvoma cukrami, mliekom a balíkom novín. Kávu starostlivo zamieša, vypije na jediný dúšok, vezme noviny pod pazuchu a ide tam, kam na rozdiel od pešej zóny ani on nechodí na rangeroveri.

Kým mieša kávu, prezerá si titulné strany. Lokálny bulvár vyzerá sľubne. Košický boss pred súdom! Kto sa bojí výpovede Veľkého Sašu? Nikto. Alexander Ferko vie, že dostane doživotie. Ale lepšie žiť v base, ako nežiť vôbec. Stále je šanca, že ho raz pustia. Nepovie nič. Kto tým pisálkom hovorí všetky sprostosti, čo dokážu popísať?

Zaplavia migranti aj Slovensko? Maďari už stavajú plot! — Pri Humennom spadlo ďalšie ukrajinské ultraľahké lietadlo — Svetové hviezdy erotického priemyslu v Košiciach! Romana De Ville vystúpi v live show na erotickom veľtrhu

Fuj, to akože budú trtkať pred obecenstvom? Sudca si prejde prstom po nose, zatne prsty na nohách. Vezme plátok a ide na „pešiu zónu“.

Dáva pozor, aby mu zasa nepadol mobil do misy. Položí ho na držiak s papierom. Sadne si, otvorí noviny, pozerá na Romanu De Ville. Tvár je mu povedomá. Určite z internetu. Bradavky má prekryté ružovými hviezdičkami. Škrabáci vydrbaní, slušných ľudí vláčia bahnom, ale ku kurvám sú ohľaduplní,

pomyslí si. Zatlačí, prudko sa vznesie nad misu a vyletí z kabínky aj s dverami. Na prekvapeného sudcu padne stena. Alebo on na stenu. To som ja…? preletí mu hlavou najprv udivená myšlienka a vzápätí masívna porcelánová črepina.

„Bomba v hajzli? Ale hovno!“

„To tiež. Všade. Skoro na každom kúsku Kešeľu.“

„To akože normálne mu dali bombu do misy?“

„Pod misu. Technici zatiaľ nemajú iné vysvetlenie. Musím končiť, zvoní mi druhý mobil. Odo mňa to nemáš.“

„Večer káva?“

„Káva.“

Miki Miko sedáva chrbtom k stene. Aby videl vchod. Schlesinger zasa zostal s nekrytým chrbtom. Nevadí. Za tie dve desaťročia, čo stihol naštvať bezmála každého mafıána, siskára, politika, tunelára, fınančníka aj developera, sa síce tiež stal paranoidným, no Miki oproti je spoľahlivejšou ochranou ako múr za chrbtom.

„Vitaj.“

„Čau!“

Schlesinger dusí cigaretu v masívnom sklenenom popolníku, ktorý musí pamätať minimálne súdruha Jakeša, ak nie Husáka. Je v ňom hlboká prasklina. Radšej veľmi netlačí. V espresse U Patkaňa je lepšie netlačiť na nič. Niečo by sa mohlo rozbiť. Alebo zlomiť. Popolník. Stolička. Sánka. Kým dosadne na rozheganú stoličku, v ústach má ďalšiu camelku. Ani Mikovo školené oko nepostrehlo, kedy ju vytiahol a zapálil. Zrejme tam horela, už keď dusil prvú.

„Toto by ťa určite zabilo. Ale nestihne,“ nahrá Miko na rituálny smeč a vezme si jednu cigaretu. Odpáli si od Schlesingerovej.

„Nestihne, lebo keď ty zomrieš na rakovinu pľúc, do týždňa ma dajú dole,“ prichádza nacvičená odpoveď.

„Na druhý deň, Pali. Ty si vždy vedel, ako si narobiť kamošov. Ale napísať sudcovi, ktorého odpálili bombou na hajzli, výpočet minulých prúserov namiesto nekrológu, to je aj na teba dosť cez čiaru. Toto ti v redakcii jak mohli pustiť?“

„Furt nás žaloval,“ mykne redaktor plecom a hlboko nasaje dym. „Vieme, ktorý z tých prúserov ho nakoniec dostal?“

„Nevieme. Na rozdiel od teba, pán redaktor, bol pán sudca v kolektíve obľúbený. Keď zobral, vždy aj vybavil. Aj sa vždy pekne podelil. Choval sa jak debil, ale veľmi užitočný debil. Všetci ho ľúbili. Kolegovia, advokáti, živáni. Fakt všetci.“

„Fízli?“

„Koho serú fízli?“

„Tiež pravda. Tak ale zasa na súd s bombou, to neni len tak.

Kto sa tam mohol dostať?“

„Upratovačky, súdni úradníci, prokurátori, advokáti, údržbári, zapisovateľky, siskári… asi aj niektoré novinárky. Hocikto. Je to súd, nie trezor národnej banky.“

„Takže tma?“

„Tma. Zatiaľ.“

Vtedy na východe

Obeť

Ostrov civilizácie uprostred pustatiny. Hypermarket. Niežeby toto miesto bolo rektum sveta. Toto miesto je ten hnisavý vred na rekte sveta. Tu nie sú ani šľapky a bezďáci. Dávno skapali od hladu. Alebo od bitky.

Otrávený esbéeskár pri vchode potiahne z vytrasenej čárdy bez fıltra prilepenej o peru. Mobil s vylomenou anténou stráca signál. Vyzerá, akoby sa snažil dokričať na opačný koniec linky, ale veľmi potichu. Zloží. Vypustí ďalší kúdol dymu a za prižmúrenými očami rozvíja fantázie so stopárkou na druhej strane cesty. Keby ho boli zobrali za žandára, mohol ju teraz naložiť do policajného auta. Vypľul pár zrniečok tabaku a vrazil si ruku do vrecka, aby sa zakryl.

„Mamut! Brzdi!“

Zapískajú gumy. Zelený mercedes sa skrúti. Cesta je ešte mokrá po prietrži.

„To sú kozy…“

Tričko stopárky je po lejaku nalepené na prsníky, od ktorých ho nedelí nič. Dva impozantné kopce. Niežeby boli obrovské. Sú veľké, to áno, ale čo ich robí neodolateľnými, je tvar. Sú to také Vysoké Tatry dámskych poprsí. Najmenšie veľhory sveta. Dokonale zapadajú do okolitej krajiny. Dievčina môže mať tak dvadsať. Plus-mínus. Nie je to žiadna modelečka. Žena. Ale zasa nie bohyňa plodnosti. Keď už, tak bohyňa plodenia. Nie krásna. Pekná. Príťažlivá. Superhmotná čierna diera. Mamut sa už ocitol za jej horizontom udalostí.

„Tie kozy chcem. To bude zlatá baňa.“

Už znova je tridsaťpäť stupňov. V tieni. Ak nejaký nájdete. Teplomer vyslúžilého nemeckého taxíka so zdochnutou klímou ukazuje štyridsaťdva. Ale možno skapal aj teplomer. Lejak vzduch neochladil, nanajvýš zvýšil vlhkosť.

Nika tu stojí už dobrú hodinu. V tričku a priliehavých legínach. Lodičky s vysokým opätkom drží v ruke. Dement ju vysadil z auta asi tri kiláky odtiaľto. Kým sem došliapala, začala sa dusiť vo vlastnom pote. A potom ju dobre podlial dážď. Ale chcela sa dostať k hypermarketu. Veľká križovatka. Autá od Sobraniec aj od Košíc. Je ich dosť. Keby nebola taká mokrá, už dávno by sa viezla. Tu si nikto nezamočí sedadlo vo svojej s láskou piplanej žige ani pre Angelinu Jolie.

Napila by sa niečoho, ale žobrať nebude.

Začalo sa to ako rande. Pizza. V meste. No dobre, v Michalovciach. V porovnaní s Kamennou Roztokou sú Michalovce mesto. Aj v porovnaní so Sninou. Aj s Humenným.

V krčme U Taliana by sa prípadný Talian cítil skôr ako v Užhorode, ale kde by sa už v Michalovciach nabral naozajstný Talian? A ktože už v Michalovciach vie, ako má vyzerať naozajstná pizza? Alebo dokonca chutiť? Ani kuchár od Taliana. Pizzu má každý rád. Najradšej tú, na ktorú si zvykol. Michalovčania majú radi pizzu od Taliana. V Roztoke beztak žiadna pizza nie je. Pizza od Taliana je lepšia pizza ako žiadna pizza.

Dokonca aj tá zalievaná káva bola lepšia ako žiadna káva. U Taliana jej hovorili turecká káva, ale naozajstný Turek by ju neidentifıkoval o nič skôr ako pravý Talian miestnu pizzu. Pomletá zrnková káva zaliata vodou. Ak ste mali šťastie, vriacou. Ak smolu, tak horúcou vodou z kohútika a boli ste na najlepšej ceste zblízka sa zoznámiť s miestnym sanitárnym zariadením. To malo k toalete asi tak blízko ako práve vás opúšťajúci pokrm k pizzi.

Nika bola veľkorysá. Tolerantná. Dokázala by sa tváriť, že pije kávu, keby jej do toho blata nenatlačili šľahačku. Že viedenská káva. Viedenská turecká káva. Nika netušila, takže ju zamiešala. Zmes šľahačky a nahrubo zomletých zrniečok jej škrípala pod zubami. Ale nechcela raniť Dementove city. Pila.

„Turci Viedeň nedobyli,“ neodpustila si poznámku. Vedela, že Dement aj tak nepochopí. Nešla s ním do mesta pre jeho intelekt. Mal auto. Značkové šušťáky. V nich, podľa Monče, nadštandardnú výbavu. Stabilné miesto v Laciho partii. Vozil preňho čiernych. A Laci robil priamo pre Generála. V Roztoke sa dalo zahadzovať s horšími typmi.

Napriek tomu by sa ho nedotkla ani trojmetrovou tyčou, keby ju Monča nepodrazila. Oko za oko, vták za vtáka. Nechce si užívať Dementa, ale sladkú pomstu. Tá však začala horknúť v okamihu, keď si Dement začal nad účtom prehmatávať vrecká.

„Som asi nechal peňaženku v aute. Idem pozrieť. Čakaj.“

Hrdzou kvitnúci biely favorit stál pred Talianom. Chvíľu sa v ňom hrabal. Nie veľmi presvedčivo. Mala naňho priamy výhľad, tak vliezol aj pod sedadlo. Dement. Ani sa nezačervenal, keď si sadal späť k stolu.

„Čaja, máš nejaké love? Som asi stratil peňaženku.“

Nikdy im nehovoril inak ako čaja. Nebol schopný ani zapamätať si ich mená.

„Som v nej mal štyri baby. A všetky papiere. Ma jebne.“ Zaplatila. Vyškrabala z kabelky aj dva zapadnuté päťdesiathalierniky. Čašník im mávnutím ruky odpustil zvyšných dve osemdesiat a vykopol ich. Dementa doslova. K Nike bol skoro milý.

„Kočko, najdzi sebe chlopa, ne take geňo.“

Spoza škodovky sa zadymilo, hrkali späť do Roztoky. Už netúžila po pomste. Čo môže Moniku stretnúť v živote horšie ako tento dement? Si jeden druhého zaslúžia.

„Čaja, si už robila fajku za jazdy?“ Nechcela to hrotiť.

„Nerobila ani nebudem, bo sa vybúrame. Ty len dávaj bacha na cestu!“

„Však budem.“

A začal sa krútiť na sedadle, aby zo seba dostal značkové šušťáky. Jednou nohou sa zapieral o podlahu, druhú držal na plyne. Na chvíľu pustil volant, zatlačil oboma rukami a gate sa konečne zošmykli do pol stehien. Monča nebola iba podrazáčka, ale aj klamala. Niežeby trochu nafúkla realitu a chlapcovi prilepšila o pár čísel. Toto bolo hlboko pod európskym priemerom. Aj pod čínskym. Keby na to Nika bola pripravená, možno by sa nezasmiala. A Dement by ju nevyhodil z auta.

Tí dvaja v zelenom medvedi, ktorý ju skoro zrámoval, sa jej nepáčili ani ako Dement. Skoro urobili hodiny, idioti. Pomaly zacúvajú späť. Vodič spustí okno. Uši. Neskutočné uši. Pokúša sa dívať mu do očí. Len do očí. Nie na uši. Róm. Starý. Musí mať najmenej tridsaťpäť. Možno aj štyridsať. Vedľa neho sa nahýna spolujazdec. Guľatý ksicht, riedke vlasy neurčitej farby. Viac svetlé ako tmavé. Podobné oči. Niečo medzi modrou a sivou. Trochu vypúlené. Začínajúca plešina. Tiež starý foter. Vlastne už dedo.

„Kam?“

Spolujazdec má silný prízvuk, prezradí ho jediné slovo. Ukrajinec? Možno Rus. Nika bezradne pozrie na cestu. Je uvarená, prepotená, jazyk sa jej lepí na podnebie. Zgegne tu na úpal a smäd.

„Idete na Sninu? Alebo aspoň do Humenného?“

„Pôjdeme. Nastúp si. Ja som Mamut,“ predstaví sa vodič.

„Volám sa Ďoďo, ale všetci mi hovoria Mamut.“ Chytí sa pri tom veľkými chlpatými labami za odstávajúce uši a natiahne ich. Nika sa usmeje. Je rozprávkovo škaredý. Ale asi je s ním sranda.

„On je Vasiľ,“ ďobne Mamut palcom do spolujazdca. „Všetci ho volajú Vasiľ. Lebo je taký obyčajný Vasiľ,“ predstaví inostranca, ktorý jej nehybnými vypúlenými očami civí na prsia.

Niežeby nebola zvyknutá. Ale normálne na ňu takto čumeli šraci, ktorí jej nevadili. Vasiľ bol divný. Mohol byť jej foter. Vlastne, naozaj mohol. Keby nebol taký svetlý. Matka odmietala hovoriť o otcovi, ale Nika často snívala, že by to mohol byť saudský princ. Alebo aspoň Talian. Keď bola ešte mladá a blbá. Hej, takých Saudov sú plné Pavlovce.

Rádio v aute reve. Christinu Aguileru strieda Britney Spears. Vraj sa narodila, aby ťa urobila šťastným. Born To Make You Happy.

No, ako koho. Nika ju veľmi nemusí. Ani toho Vasiľa. Ale je fakt pekelne teplo. Nastúpi dozadu.

„Ja som Veronika.“

„Kam presne ideš, Veronika?“

Mamut na ňu pozerá v spätnom zrkadle. Rus, ako ho Nika v duchu pomenovala, sa zvrtne na sedadle a ďalej sústredene čumí na prsia. Ale naozaj divne. Nie ako všetci tí chlapi, ktorí si hneď predstavujú, čo všetko by s nimi robili. Takto pozeral Nikin otec na renault, keď si ho vyberal v bazári. Ako keby hľadal pod naleštenou kapotou hrdzu. Naozajstný otec, nie biofoter.

„Do Roztoky. Kamennej Roztoky.“

„Domov?“

„Domov.“

„Niečo po ceste vybavíme a hodíme ťa až domov,“ Mamut zaradí jednotku, autom trochu mykne a pomaly sa pohne. Vyjde do križovatky, ale nedáva smerovku na Humenné a Sninu. Nika znervóznie. Mamut vychádza na cestu do Košíc.

„To nie je cesta do Humenného,“ ozve sa. Ticho. Aby to nevyzeralo, že pindá. Len sa pýta. Pokúsi sa na koniec vety pridať otáznik, no aj tak to vyznie ako konštatovanie.

„Ešte niečo musíme vybaviť.“

„Tu v Michalovciach?“

„V Košiciach.“

Bórn to mejk jú hépííí, zakvičí Britney naposledy. Z rádia sa ozve moderátor. Správy.

„Ale to je ďa…“

„Pst! Správy.“ Rus na ňu zazrie a pridá hlas.

… tridsaťštyriročného Petra Steinhübela, v podsvetí známeho pod prezývkou Žaluď…

„Ale môj otec…“

Rus bez zmeny výrazu tváre vrazí dievčine lakeť do zubov.

Pootočí sa k nej s prstom na perách.

Podľa polície Steinhübel bol bossom podsvetia, avšak on sám vystupoval ako solídny podnikateľ. Žaluď bol zastrelený v objekte Bratislavských mraziarní na Trenčianskej ulici, ktoré mu patrili.

Nika si prejde jazykom po opúchajúcej pere. Zacíti pachuť.

Krv.

Steinhübel podľahol až pri piatom pokuse o atentát. Pri predchádzajúcich dvoch bol ťažko zranený. Štvrtý pokus o atentát sa uskutočnil dvadsiateho tretieho mája, Žaluď však unikol.

Mamut sa sústredí na šoférovanie. Ešte sú v meste. Rus sa neprítomne díva na cestu a počúva rádio.

Na jeho obrnený mercedes strieľali zo samopalu. Steinhübel bol aj bývalým spolumajiteľom a generálnym riaditeľom Tatravagónky Poprad.

Nike sa zovrú vnútornosti. To tá káva, asi ju nezaliali vriacou vodou. Má strach. Ucíti slzy. Mamut zastaví na červenú. Nika sa vrhne na kľučku a z celej sily zatlačí. Zboku ju zasiahne facka. Okno jej dá druhú.

„Poistka na deti.“ Rus udržiava konverzačný tón. Jeho tvár ešte ani raz nezmenila výraz. „Buď dobrá a budeme aj my.“

Rus ukáže na kabelku a kývne prstom. Nika mu ju podá. Musia byť úplne na hlavu, keď ju chcú olúpiť. Nemá nič. Starý mobil po mame, núdzový tampón, nejaké šminky, vreckovky, doklady. Posledné peniaze dala za pizzu s Dementom. Rus prehrabne kabelku a vytiahne z nej biely siemens s prasknutým displejom. Vyberie z neho baterku. Nika si všimne, aké má šikovné prsty. Sú krátke a hrubé, ale každý pohyb je rýchly a presný. Otvorí okno. Vyhodí baterku aj telefón.

Otec

Spotenému práporčíkovi bzučí nad hlavou mucholapka. Hore pri krku má rozopnutú košeľu. Uprostred mu ju rozťahuje pupok. Vytŕča spod nej chumáč chlpov. Aspoň ladí s nosom a ušami. Holú má iba hlavu. Kvapká z nej pot rovno na strojom popísaný papier, ktorý podáva ustarostenému páru.

„Tu podpíšte. Keby sa vrátila, volajte. Keby ani zajtra nedošla, sa vrátite, hej?“

Bodnárovci sedia na otlčených drevených stoličkách už dve hodiny. Prišli rovno od Veronikinho kamaráta, s ktorým šla von.

„Vyhlásite pátranie?“

„Pani zlatá, keby sme vyhlasovali pátranie po každej puberťáčke, ktorá sa cez prázdniny zabudne v krčme, ta nerobíme nič iné.“

„Ona nie je taká. Ona je dobré dievča. Ešte nikdy neprišla domov neskoro. Určite by nám zavolala.“

Anna nie je sprostá. Presne toto tu hovoria všetky matky, ktorým neprídu domov deti. Doslova. Ale Nika by to naozaj neurobila. Muselo sa jej niečo stať. Niečo zlé. Cíti to. Musí povedať niečo, čím toho policajta presvedčí. Niečo jej musí napadnúť. Nadýchne sa. Otvorí ústa.

„Veronika je dobré dievča. Ona by to ne…“ Rozplače sa.

„Pani! Pani Bodnárová! Sa ukľudnite, hej?“

Policajt skúša byť milý, ale nedokáže zakryť podráždený tón. Je pekelne teplo. Dvojpodlažná policajná stanica poskladaná z betónových panelov sa neochladzuje ani po zotmení. V žeravom vzduchu sa varia pachy zakonzervované desiatky rokov.

„Do rána sa vám vráti, hej? Uvidíte. Vždy sa nakoniec vrátia. Tie dobré sa vrátia. Toto je Snina, nie Palermo, hej? Občas nám miznú Cigánečky, ale tie chodia šliapať do Nemecka.“

„Nechodí po krčmách,“ vložil sa do debaty otec. „Bola s kamarátom v Michalovciach. Pohádali sa a nechal ju tam. Tak nám povedal.“

„Nám povedal tak, že ste ho bili v jeho vlastnom dome, hej? A že s vašou dcérou mal ísť na pizzu, ale že neprišla na rande a nebola ani doma. Pán Bodnár, vy buďte rád, že ste rád, že na vás toten chlapec nedal trestné oznámenie. Bo chlapec vyzeral jak po čelnej zrážke s motorovým vozidlom. Počkáme dvadsaťštyri hodín, a keď sa dievča neobjaví, dáme ju do pátrania medzi hľadané osoby, hej?“

Manžel chytí za plece vzlykajúcu matku. „Poď, vezmem ťa domov, ostaneš s Kristínou a ja ju pôjdem hľadať.“

„A zrobte si to svetlo na vozidle, hej? Bo keď sa budete voziť bez svetla, ešte fasnete aj pokutu,“ rozlúči sa policajt. Manželia nastúpia do zaprášeného renaultu. Motor naskočí už na tretí pokus.

Nika leží schúlená na špinavom prestieradle. V príšernej horúčave panelákového bytu cíti svoj vlastný pach. Preráža spod pachu dvoch chlapov, ktorí sa na nej vystriedali. Krvavá škvrna sa zväčšuje. Napriek horúčave sa Nika chveje.

„Chuj! Ty ju potrhal.“

Rus s pupkom prevísajúcim cez opásaný uterák zaujato hľadí na Mamutov rozkrok. „Nie kvôli ušiam, štetka,“ ešte stále jej znie v ušiach zlomyseľný rehot. „Nielen kvôli ušiam.“

„Len dostala krámy.“

„Pizdec!“

„Furt jej ostali dve diery. Len si ju umy.“

Rus zaprie bosé chodidlo o dievčatin zadok a potrasie.

„Iď sa umyť.“

Keď sa nehýbe, skopne ju z postele. Chytí ju za hustú čiernu hrivu a násilím odvlečie do vane. Nika sa nebráni, ani mu nepomáha. Pustí na ňu ľadovú vodu. Bolí to. Ale menej ako predošlé veci a chlad ju trochu preberie. Bolesť by sa dala vydržať. Neznesiteľné je poníženie. Rus jej strčí sprchu do ruky.

„Na, umývaj sa.“

Nechá ju tam. Nika pustí teplejšiu vodu. Sadne si vo vani a mechanicky sa drhne. Dvere sú otvorené. Mamut sedí nahý na písacom stole a spokojne poťahuje z cigarety, popol odklepáva do šálky od kávy. Byt má dve izby a malú kuchyňu. Je na ňom niečo divné. V obývačke je obligátna gaučovka, stena, televízor, v rohu písací stôl. Na policiach sú knihy, ale také, aké vídať vo výpredajoch, s cenovkou za kilo. Nejaká právnická literatúra. Niečo pre záhradkárov. Kuchárky. Hnedý gauč, modrý, cigaretou prepálený koberec, zelené závesy. V spálni jedna skriňa a posteľ. Pevná železná posteľ. Ani raz nezaškrípala, ani raz sa nepohla, keď do nej Mamut búšil. Na dlážke linoleum. Inak nič, ani len nočná lampa, iba neón na strope. Ako internátna izba.

Rus odomyká skrinku v obývačkovej stene. Spomedzi Nikiných šiat vyloví kabelku. „Mala tam tampón,“ zamrmle a vysype obsah na konferenčný stolík posiaty krúžkami od pohárov a spáleninami od cigariet. Nájde občiansky. Zamyslene naň pozerá. Pomaly prejde k otvoreným dverám na kúpeľni. Pozrie na Niku, potom na občiansky a zasa na ňu.

„Bljaď! Má sedemnásť.“

Zamračí sa. Vôbec prvýkrát sa mu pohne tvár.

„No kurva,“ prehrabne si Mamut vlasy, najprv jednou rukou, potom druhou. Vojde do kúpeľne. „Nemáš osemnásť?“

Nika len pokrúti hlavou.

„Nevadí.“ Mamut pozrie na Rusa. „By nám za ňu vlastne mali dať viac.“

„Ty chuj, Mamut! Tokár deti nekupuje. Nevezme ju.“

„Nie, Tokár nie. Ale Bekim hej. Bekim ju vezme.“

„Bekim teba ojebe. Vždy teba ojebal.“

„Možno áno, možno nie, ale sprace ju. Jak sa to u vás vraví? Je človek, je problém, nie je človek, nie je problém. Najbližšie skončí v Istanbule. Alebo v Prištine. To stačí. Chuj do prachov.“

Rus prikývne.

„To jedno. Po prvých sto frajeroch jej nebude veriť už nikto. Volaj Bekima.“

„Je v Kosove. Vráti sa budúci týždeň. Bol nejaký problém s tovarom, tak išiel riešiť osobne.“

„Chceš ju týždeň strážiť?“

Nika sa obsedantne drhne lacným mydlom, ktoré skoro vôbec nepení. Nerozumie takmer ničomu, čo hovoria. Nechce rozumieť.

„Postrážime.“ Mamut na ňu sprisahanecky žmurkne. „Bude nám spolu fajne.“ Vycúva z kúpeľne a zavrie dvere. Rus odloží uterák. Presne vyrátaným pohybom. A tak aj pokračuje. Je horší ako Mamut. Oveľa horší. Mamut je obrovský. Rus je nezaujatý a efektívny. Ako dobývací stroj. Ani nezafuní. Kým jej nasadia policajné želiezka a pripútajú ju k posteli, ešte raz sa prestriedajú.

„Vyspi sa, čaja, aj zajtra je deň,“ tľapne ju Mamut po holom zadku a prehodí cez ňu deku páchnucu zatuchnutým potom. Medziiným. Zhasne a zavrie za sebou dvere.

„Si už dajte zrobiť toto svetlo, bo fakt bude pokuta.“

Spotený práporčík, zdá sa, nemá nikdy voľno. Na policajnej stanici zastal čas, iba na mucholapke pribudli nové kusy.

„Nedošla, hej?“

„Nie. Nevrátila sa.“

Otec tentoraz prišiel sám.

„Ta ju dáme do pátrania. Pošlem chlapcov do Michaloviec, naj sa popýtajú, či ju tam s tým chlapčiskom nevideli. To nebarz dobrý chlapec, viete? Vozí čiernych pre Laciho partiu. Ta pošlem chlapcov, nech si ho kus podajú. Ale vy už tam nelezte, žeby sa vám dačo zlé nestalo, hej?“

„Hej.“

Bodnár sa cíti vyčerpane. Prešiel všetky krčmy, kaviarne, bary a diskotéky v Michalovciach, Snine aj Humennom. Nebolo ich veľa, obchádzal lokály dookola, kým nepozatvárali. Ale nebolo ich ani málo. Nechápal, prečo musí mať bežné slovenské malomesto minimálne jednu krčmu na každých päťsto obyvateľov. Keď zatvorili aj poslednú diskotéku, prepáleným tukom, cigaretovým dymom a čapovaným pivom páchnuci lacný brloh s hracím automatom v rohu pri bare, vozil sa do úsvitu po okolitých okreskách. Pravidelne volal na ženin mobil, väčšinou zdvíhala Kristína.

„Nie, mama nespí. Dala si tabletku, sedí v obývačke a pozerá do okna. Áno, stále. Nie, nechce ísť spať. Nie, ani so mnou nehovorí. Nie, ani ja nepôjdem spať, oci. Nie som malé decko. Vydržím s mamou.“

Kristína je jeho vlastná. Zahanbí sa za tú myšlienku. Aj Veronika je jeho vlastná. Vychováva ju od prvého roka. Má ju rád ako Kristínu, ale podvedome občas Niku predsa len favorizuje. Aby ani sám nemohol mať pocit, že je mu menej ako vlastná.

„Máte totu jej fotku?“

Práporčík vyzerá, že uniformu odvčera nevyzliekol. Berie fotku tmavovlasého dievčaťa do ulepených rúk, zvraští čelo, teatrálne pozrie na fotku a potom na Bodnára. Bodnár je blondiak. Jeho žena tiež, aj keď u ženy nikdy nevieš. A dnes už vôbec nie, keď sa tie mladé šľapky všade holia.

„Pekná. Vaša?“

Bodnár vie, že policajt vie. Tu pozná každý každého. Oženil sa s prespankou, poznajú ho aj takí, o ktorých on ani nevie, že existujú.

„Som jej otec.“

„No veď dobre. Sa pýtam. Na toto som tu, aby som sa pýtal, hej?“

Bodnár sa cíti vyčerpane a rezignovane. Pozná miestnych policajtov. Rozdiel medzi nimi a banditami je iba v uniforme. Každá rodina má svojho pašeráka, colníka, prevádzača aj policajta. Každý z nich podporuje rodinu tým, čo má k dispozícii. Jedni peniazmi, druhí úradnou mocou.

Ak má v Nikinom zmiznutí prsty niekto z lokálnych mafıánov, neurobia nič. Čo je to isté, ako keby niečo robili. Niečo urobiť znamená vypísať papiere. Keď vyzerajú veci dobre na papieri, sú veci dobré. A na papieri vyzerajú veci tak, ako ich tam policajt napíše. Keď policajt niečo urobí, môže byť problém. Keď niečo napíše, prinajhoršom mu to dá šéf prepísať. A keby predsa len bol problém, niekto to vybaví. Ľudia tu držia pohromade.

Tí, čo sa rátajú. Bodnárovci sa nerátajú. On je rozpočtár v krachujúcej stavebnej fırme, žena je učiteľka. Sú nikto.

„Keď sa niečo dozvieme, zavoláme. A choďte sa vyspať. Už nejazdite. Zákon vám ukladá, že máte viesť motorové vozidlo odpočinutý. By som vám ani nemal dovoliť viesť motorové vozidlo teraz, hej?“

Nastúpi do auta. Motor chytí na prvý raz. Teraz, keď netreba. Vie, že by mal byť doma, pri žene. Ale bojí sa. Vždy čakala, že všetko vyrieši. A on vždy vyriešil. Až doteraz. Ide na autopilota, netuší, ako došoféroval domov. Asi by sa mal naozaj trochu vyspať. Zastaví pred domom. Plot. Fakt ho už treba natrieť, inak ho zožerie hrdza. Už ani nevidno, akú mal farbu. Stále vyjde lacnejšie teraz plot natrieť ako potom robiť nový. Natrie ho. Veď je to hanba. Strhne sa, niekto mu klope na okno. Kristína.

„Oci, poď dnu a vypni motor! Mama konečne zaspala.“