Text © 2017 by František Kozmon

Jacket design © 2017 by Marek Novák

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5499-2

Venujem svojim rodičom.

Rád by som poďakoval všetkým, vďaka ktorým Rosnička vznikla.

Predovšetkým sú to skvelí profesionáli z vydavateľstva Ikar, na ktorých som mal šťastie. Vďaka vám sa učím viac nielen o písaní.

Veľká vďaka patrí môjmu odbornému konzultantovi, ktorý mi dovolil nazrieť za pomyselné dvierka policajnej práce, pomohol mi rozlúsknuť nejeden faktický oriešok a ponúkol mi inšpiráciu na ďalšie príbehy.

Mojim najbližším, Peťovi a Majke, ďakujem za podporu, názory a rady, ale najmä za to, že pri mne stoja celé tie roky.

Rodičom ďakujem za to, že vždy podporovali moju lásku k literatúre a aj v dospelosti zostávajú oporným bodom môjho sveta.

Baške ďakujem za to, že som sa s ňou už kedysi dávno mohol deliť o nápady a príbehy a že ona sa so mnou delila o tie svoje. Už vtedy si ma podnecovala do písania, tentoraz si vstúpila do príbehu v správnom okamihu.

Elle ďakujem za cenné právnické rady a pripomienky k rukopisu. Keď k mojim postavám pribudne právnička, nebude náhoda, že to bude inteligentná profesionálka s veľkým srdcom.

Danke ďakujem za čitateľský názor. Čítala si Rosničku medzi prvými a mňa motivovalo každé tvoje zasmiatie a povzbudenie.

Tinovi ďakujem za lekciu chorvátčiny a jej dialektov. Obohatil si Rosničku o cenný kúsok autentickosti.

Prológ

Jordan Kovačević sa rozhodoval, čo neznáša väčšmi: svoju prácu alebo počasie. Potil sa zavretý v policajnom aute, ktoré odstavili na výpadovke za Splitom, a pozoroval pritom kolegu Radeho. Ten jednou rukou vyjedal balík čipsov, zatiaľ čo druhou si špáral v nose. Hoci Jordan prácu dopraváka nenávidel, tušil, že v ten deň to vyhrá počasie. Už teraz mu bolo v aute bez klimatizácie pekelne horúco. Od rána pálilo slnko a na stanovisku mali zostať aspoň do jednej. Dovtedy sa upečie.

V takých chvíľach rozmýšľal, či mu to vôbec ešte stojí za námahu. Vždy túžil stať sa policajtom, no v predstavách ochraňoval dobrých ľudí a zatváral zločincov. V skutočnosti namiesto toho vyberal pokuty a poučoval nervóznych vodičov o dopravných predpisoch. Vybavoval sa so špekulantmi, ktorí mali tisíc výhovoriek, prečo prekročili rýchlosť, nemajú lekárničku alebo ignorovali značenie. To bol ešte ten lepší prípad. Väčšinou len vysedával v aute, potil sa a čakal. Napriek tomu, ako veľmi sa mu robota sprotivila, naďalej do nej dával maximum. Dúfal, že dobré výsledky ho raz posunú na lepšie miesto.

Hľadel na Radeho a usúdil, že ho čaká ďalších päť hodín utrpenia predelených obedovou prestávkou. Vtedy okolo nich preletelo terénne auto so slovenskou poznávacou značkou. Jordan zbystril pozornosť. Naštartoval. Vyrazil vpred.

Zaskočený policajt na mieste spolujazdca na seba prevrátil balíček čipsov. Našťastie väčšinu stihol predtým zjesť.

„Do riti s tebou! Čo vyvádzaš?“

Jordan ukázal pred seba. „Je tu deväťdesiatka a on ide aspoň stotridsať.“

„Nemáš čo vyrážať! Povolil som ti to?“ rozčuľoval sa Rade ďalej.

Mladý policajt len mávol rukou. Radšej zapol sirénu, aby ho nemusel počúvať. Auto, za ktorým sa naháňal, konečne zastalo pri krajnici. Spokojne pozrel na kolegu. „Chceš to prevziať?“

Rade si len odmietavo prekrížil ruky na hrudi a ešte od neho odvrátil pohľad, a tak Jordan vystúpil. Naznačil vodičovi, aby stiahol okienko. Ten sa na neho pokúsil zapôsobiť základmi chorvátčiny: „Dobar dan, u čemu je problem?“ Dobrý deň, v čom je problém?

„Govorite li hrvatski?“ Hovoríte po chorvátsky? čudoval sa Jordan. Ešte raz skontroloval ešpézetku, zastavil predsa niekoho zo Slovenska.

Vodič ho však rýchlo vyviedol z omylu. „Len trochu.“ Jordan nahlas vzdychol. Nemal rád turistov, ktorí sa tvárili, že sa dohovoria so základnými frázami. Tento to vyhrá nad otravnou prácou aj horúcim počasím. Prečo ho vlastne zastavil? Musel prejsť do angličtiny: „Vodičský preukaz a doklady od auta.“

Vodič sa nemotorne prehraboval v priehradke spolujazdca. Pôsobil dezorientovane. Jordan si všimol škrabance na krku. Naklonil sa bližšie, aby si ho lepšie obzrel. Zacítil alkohol. „Pili ste?“

Muž sa zasmial. Otočil sa k nemu, doklady mu stále nepodával. „Vyzerám strašne, čo?“

Jordan až teraz spozoroval kruhy pod očami a modrinu na líci. Vyzeral ako po noci strávenej v bare, ktorá sa skončila veľkou bitkou. „Vystúpte z auta.“

„To nebude nutné,“ presviedčal ho vodič. „Som policajt.“

Dopravák nemal rád ani strážcov zákona, ktorí sa oháňajú služobným preukazom iba vtedy, keď sa ocitnú v problémoch. „Vystúpte!“ zopakoval dôraznejšie. Muž sa ošíval. Nestihol počúvnuť jeho príkaz, schmatol ho cez otvorené okno a zároveň sa rozkričal na kolegu: „Rade, Rade, poď sem!“

Nižšia verzia policajta vybehla zo služobného auta.

„Už budem dobrý,“ sľúbil vodič a dobrovoľne vykročil na cestu.

„Čo vyvádzaš?“ stále nechápal Rade.

„Prehľadaj auto,“ prikázal Jordan kolegovi, „či tam nemá načatú fľašu.“

Zatiaľ čo Rade siahol po cestovnej taške pohodenej na zadnom sedadle, Jordan nútil zadržaného vodiča do dychovej skúšky. Vtedy však z klbka špinavého oblečenia Rade vytiahol zakrvavenú košeľu. „Čo do riti…“

Jordan schoval tester na alkohol a tasil služobnú zbraň.

„To je nejaké nedorozumenie,“ tvrdil vodič.

Dopravák mu naznačil, aby mlčal. „Pozri sa do kufra.“ Rade prešiel ku kufru a otvoril ho. Vzápätí vykríkol:

„Boha!“

„Čo?“ chcel vedieť Jordan.

Jeho kolega len civel s vydeseným pohľadom.

Jordan vykročil k autu, aby sa sám pozrel do kufra. Vnútri ležala žena. Zakrvavená a nehybná mŕtvola poskladaná v neprirodzenej polohe do klbka, z ktorého trčala ovísajúca hlava a jedna noha. Mala rozbité čelo, krv tečúca z rany dávno zaschla a držala na koži prilepené chuchvalce vlasov. Tie sa zachytili aj v diere na líci, ktoré bolo naprieč nepekne rozťaté.

Vodič sa k nim chcel priblížiť, no to už obaja na neho vytiahli pištoľ. Jordan počul splašený tlkot vlastného srdca. Bol ohromený. Na okamih nevnímal Radeho, ktorý niečo kričal. Roztrasene mieril na vodiča. Ten si s rukami za hlavou kľakol na vozovku. Zatiaľ čo mu Rade nasadzoval putá, Jordan sa nedokázal pohnúť. Vtedy si uvedomil, že radšej zostane dopravákom.

4. júla 2016

Ante Zorić patril k vášnivým bežcom. Lesopark Marjan navštevoval aspoň štyrikrát do týždňa, tradičným trasám sa však širokým oblúkom vyhýbal. Mal rád výzvy. Vždy namieril do strmého svahu s ostrým stúpaním. Práve preskakoval zo skaly na skalu, keď ju zbadal: na okraji útesu vo výške nad ním stála krátkovlasá žena. Chudé ruky držala prekrížené na hrudi. Kývala sa spredu dozadu, akoby sa snažila prehupnúť cez okraj a skočiť. Nedovidel jej do tváre, a predsa mu čosi nahováralo, že sa v jej očiach lesknú slzy.

„Haló!“ mával rukami nad hlavou v snahe upútať jej pozornosť.

Nepočula ho. Neprítomný pohľad upierala do diaľky.

„Veď spadnete!“ kričal hlasnejšie, stále bez reakcie.

Ante sa rozhodol konať. Premeral si strmý terén a začal liezť. Cítil, ako mu v krvi stúpa adrenalín. Väčšmi, ako keď sa vystavoval nebezpečenstvu pri skákaní z útesu do mora. Tu šlo o cudzí život. Vyštveral sa na vrchol niekoľko metrov od nej. Ignorovala ho, aj keď ho už zrejme zbadala. Musela byť zúfalá, keď sa rozhodla takto skoncovať so životom. Aspoň to si mladý bežec myslel.

Ante sa cítil ako akčný hrdina z filmu. Posledné sekundy, teraz alebo nikdy. Rozbehol sa a skočil na ňu. V tej chvíli sa k nemu konečne obrátila. „Čo to...“ zajachtala. Všimol si, že v náručí zviera urnu. Už bolo neskoro, aby zaspätkoval. Sotil ju nabok a zvalil na zem. Z urny sa odklopilo veko, ona si udrela hlavu o tvrdú zem. Priľahol ju celou váhou. Keď k nemu dvihla tvár, ústami na ňu sťažka vydýchol. Do očí sa jej dostal piesok a prach. „Čo to stváraš?“ rozčuľovala sa.

„Prepáčte,“ jachtal. „Myslel som, že sa chcete zabiť.“

„Zlez zo mňa!“ vykríkla namosúrene, keďže prekvapený Ante ju stále tlačil k zemi.

„Prepáčte,“ opakoval, ako opatrne vstával.

Vtedy ho zo seba zhodila. Ako džentlmen sa čo najskôr pozbieral na nohy a ponúkal jej pomocnú ruku. Odstrčila ho od seba. Než sama vstala, rozhliadala sa okolo. Zbadala urnu, z ktorej sa vysypalo trochu popola. „Do riti!“ zanadávala.

Ante sa opäť začal ospravedlňovať a bežal jej na pomoc.

Žena ho od seba znova odstrčila silou, ktorá prekvapila aj športovca. Vekom sa snažila nabrať čo najviac prachu naspäť do urny, časť už však rozfúkal vietor.

„Mrzí ma to,“ ozval sa Ante, keď si privinula urnu k telu.

„Môžem sa spýtať, kto…“

„Čo ťa je do toho?“

„Prepáčte, ja som naozaj nechcel.“

„To mi je hovno platné.“ Zazrela naňho, od hnevu jej trhalo kútikmi. „Vypadneš konečne?“

Ante otvoril ústa naprázdno. Pozrel sa z útesu a zvažoval, ako zlezie. Adrenalín, ktorý ho poháňal hore, sa mu zo žíl vytratil.

„Z druhej strany je to bezpečnejšie,“ ukázala prstom na miernejší svah.

Ante sa pokúsil o úsmev, akoby chcel prelomiť medzi nimi ľady, z ktorých mu behal po chrbte mráz zakaždým, keď sa ozvala. „Ďakujem.“

Žena to brala ako výsmech, ešte viac sa rozčúlila. „Radšej už padaj!“

Ante to konečne vzdal. Zatiaľ čo on schádzal nadol, ona sa postavila k útesu. Špičky jej presahovali cez okraj. Objímala v rukách zavretú urnu a čakala, kedy prídu slzy. Zavrela oči a vybavila si jej tvár. V spomienkach sa vrátila ku krásnym chvíľam, ktoré spolu zažili. Čakala ju doma po ťažkom dni v práci. Utešovala ju, keď jej bolo najhoršie. Ráno ju nežne prebúdzala. Je navždy preč. „Mia,“ zastonala a po zašpinených lícach sa jej valili dva cícerky sĺz. „Zostaneš v mojom srdci.“

Bola pripravená.

Otvorila veko a šmahom ruky vysypala obsah urny do diaľky. Prudký vietor sa náhle otočil a nafúkal jej popol rovno do očí aj do úst. Lepil sa jej na vlhké líca, zaslepil jej zrak. Zapotácala sa. Prázdnu urnu hodila na zem a znechutene pľula na všetky strany. Šúchala si oči, keď jej zazvonil telefón. Roztrasene ho vybrala z vrecka. Volali z práce. Nahnevane zdvihla: „Čo je?“ Mobil sa jej šmykol zo zaprášenej dlane, zošuchol sa k zemi a odtiaľ ďalej dolu strmým svahom.

„Kurva!“ hnevala sa. To bol tretí telefón, o ktorý prišla za posledných sedem mesiacov. Alebo žeby nie? Zdola sa po chvíli ozvalo zvonenie. Ešteže sa už poučila a kúpila si odolný model určený do terénu. Než zliezla zo skál, telefón striedavo vyzváňal a bol ticho asi štyrikrát. To znamená, že ju naozaj zháňajú.

„No?“ zdvihla konečne.

„Marija Ležović,“ ozvalo sa z druhej strany.

„Čo chcete?“

„Dopraváci za Splitom chytili muža, v kufri mal mŕtvu ženu.“

Marija patrila k tímu miestnej kriminálnej polície. Na tomto prípade sa jej na prvé počutie nezdalo nič zaujímavé.

„No a? Nech to vezme niekto iný.“

„Vjeran je už tu, ale šéf si myslel, že…“

Keď spomenul meno jej kolegu, Marija náhle spozornela. „Čo je to za chlapa? Ten vrah.“

„Vraj policajt. Viac neviem.“

„Zastav Vjerana, nech ma počká,“ zložila telefón a zadívala sa do diaľky na more. Skrsla v nej iskierka nádeje.

Najprv si spomenul na chuť jej krvi. Prečo sa mu v mysli vynorila práve táto spomienka, keď sa snažil rozpamätať na všetko, čo sa medzi nimi stalo? Cítil ju v ústach celkom jasne. Horúcu a zľahka sladkastú. Vybavil si ju s natrhnutou hornou perou a širokým úsmevom. Vtedy sa zľakol, keď si uvedomil, že ju uhryzol. Smiala sa mu, lebo sa hanbil za to, čo spravil. Akoby ho k tomu chcela vyprovokovať. Odvtedy to urobila ešte mnohokrát. Posúvala jeho hranice a hanba, ktorú spočiatku cítil, postupne ustupovala. Vybavoval si nepodstatné detaily ako túžbu, ktorú mala v očiach zakaždým, keď sa na neho vrhla. Alebo vôňu jej pokožky po milovaní. Či silu, ktorou ho dokázala zovrieť stehnami, akoby ho nikdy nechcela pustiť. Keď mu v mysli prebehol celý kaleidoskop pocitov, vnemov a podnetov, zostalo po ňom len to najpodstatnejšie – vedomie, že ju už nikdy neuvidí živú. Za krátky čas spolu prešli takmer všetkým, a keď vedel, že je už koniec, hlavu mal plnú len toho zlého. Negatívne spomienky sa vytratili a po nich zostalo len to neuchopiteľné prázdno, ktoré človek cíti, keď o niekoho príde.

Jeho myšlienky prerušil kriminálny technik, ktorý si žiadal jeho pozornosť. „Otvori usta!“ Otvor ústa!

Nepočúval ho. Len na neho pozrel prázdnym pohľadom, a tak technik zopakoval príkaz po anglicky.

Poslúchol a po chvíli pocítil, ako sa mu vŕta vatovou tyčinkou na podnebí. Nepotreboval vysvetlenie toho, čo sa s ním práve dialo. Policajné postupy poznal dôverne, bral mu vzorky DNA. Následne siahol po nástroji pripomínajúcom pilník, druhou rukou ho chytil za zápästie a spod nechtov mu vyškrabal špinu, ktorá dopadla na priesvitný igelit. Technik ju starostlivo pozbieral do ďalšieho uzatvárateľného vrecka a odložil medzi ostatné dôkazy. Je v tej špine aj jej koža? Ak áno, čo to pre neho znamená?

Nemohol sa sústrediť. Myšlienky mu utekali pomedzi prsty. Strácali sa v chaose, ktorý sa mu rozvíril v hlave.

Technik ho prinútil zdvihnúť sa z obhliadacieho stola a postavil ho k stene. Nehanbil sa za svoje telo, no v tej chvíli mu prekážalo, že má na sebe len spodnú bielizeň. Cítil sa väčšmi odhalený, ako keby bol za iných okolností celkom nahý.

Technik vzal digitálnu zrkadlovku, aby ňou zhotovil niekoľko fotografií. Najprv to boli snímky celej postavy – spredu aj zozadu, akoby to bolo skúšobné fotenie začínajúceho modela. Potom fotil detaily: jazvy, modriny, škrabance. Keď skončil, ukázal na kôpku zvrškov, ktoré ho donútil predtým vyzliecť.

Aspoň sčasti sa mu uľavilo, keď sa mohol zasa obliecť.

Naťahoval na seba rifle a v duchu ešte stále naivne dúfal, že je to iba zlý sen. Vtedy ho schytil druhý policajt. Pokrútil mu zápästie, aby ho dostal pod kontrolu, a vyvádzal ho na chodbu, skôr ako si stihol zapnúť nohavice.

Pochopil, že táto nočná mora sa ešte len začína.

Koniec ukážky