Ukážka z elektronickej knihy

Text copyright © 2015 by Sarah J. Maas

Map copyright © 2015 by Kelly de Groot

This translation of A Court of Thorns and Roses
is published by Vydavateľstvo SLOVART spol. s r. o.
by arrangement with Bloomsbury Publishing Inc..

Translation © Miriam Fulmeková 2016

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,
Bratislava 2017

ISBN 978-80-556-2708-3

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Z anglického originálu
Sarah J. Maas: A Court of Thorns and Roses Series,
Book 1 – A Court of Thorns and Roses,
ktorý vyšiel vo vydavateľstve Bloomsbury, London 2015,
preložila Miriam Fulmeková.

Zodpovedná redaktorka Andrea Cséfalvay Kopernická

Produkcia Dana Klimová

Editor Erik Fazekaš

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava
v roku 2017.

Sadzba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač FINIDR, s. r. o., Český Těšín

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Cena uvedená na obálke knihy je nezáväzným
odporučením pre konečných predajcov.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

ĎALŠIE KNIHY OD SARAH J. MAAS

séria Na dvore z tŕňov a ruží

Na dvore z tŕňov a ruží

Na dvore z hmly a besu

séria Trón zo skla

Trón zo skla

Koruna z temnoty

Zrodená z ohňa

Kráľovná v tieňoch

Búrka v impériu

Novely k sérii Trón zo skla

Vrahyňa proti Pánovi pirátov

Vrahyňa v púšti

Vrahyňa v podsvetí

Vrahyňa proti impériu

Vymaľovanka k sérii Trón zo skla

Pre Josha –

Pretože by si kvôli mne šiel Pod Horu.

Milujem ťa.

SPRIEVODCA VÝSLOVNOSŤOU

POSTAVY

Feyre: Fej-ra

Tamlin: Tam-lin

Lucien: Lu-či-jen

Rhysand: Ri-sand (Rhys: Ris)

Alis: Elis

Amarantha: A-ma-ran-ta

MIESTA

Prythian: Pri-ti-jen

Hybern: Hybern

ĎALŠIE

Attor: At-tor

Suriel: Sur-jel

Bogg: Bog

Naga: Na-ga

Calanmai: Kal-an-maj

1

Z lesa sa stal labyrint snehu a ľadu.

Už hodinu som sledovala, čo sa deje v húšti, no moja skrýša na konári stromu sa ukázala ako zbytočná. Prudký vietor síce ukryl pod vysokými závejmi moje stopy, no pochoval s nimi aj každý náznak potenciálnej koristi.

Hlad ma zaviedol ďalej, než som zvyčajne riskovala, no táto zima bola tuhá. Zvieratá v lese sa ukryli hlbšie, než som mohla ísť, a preto som musela po jednom zbierať rôznych oneskorencov s nádejou, že vydržia až do jari.

Nevydržali.

Pretrela som si oči stŕpnutými prstami, aby som odstránila vločky, ktoré mi primrzli k riasam. Neboli tu žiadne stromy s olúpanou kôrou, ktoré by prezrádzali prítomnosť jeleňov – ešte sa nepresunuli. Zostanú, kde sú, až kým sa kôra neminie, potom pôjdu ďalej na sever cez vlčie teritórium, a možno do férskej ríše Prythian, kam by sa žiaden smrteľník neodvážil, pokiaľ by nelaškoval so smrťou.

Pri tej myšlienke som sa striasla a zatlačila ju do úzadia. Radšej som sa sústredila na svoje okolie, nadchádzajúcu úlohu. To bolo všetko, čo som mohla spraviť. Všetko, čo som robila po celé roky: sústrediť sa na prežitie týždňa, dňa, nasledujúcej hodiny. A teraz, keď je všade sneh, budem rada, ak vôbec niečo uvidím – obzvlášť zo svojho miesta na strome, z ktorého ledva dovidím na päť metrov. Pridusene som zastonala, keď moje stuhnuté končatiny zaprotestovali pri pohybe, odopla si luk, a pomaly sa spustila zo stromu.

Pod rozstrapkanými čižmami mi zapraskal zľadovatený sneh. Zaťala som zuby. Nízka viditeľnosť, zbytočný hluk – bola som na dobrej ceste k ďalšiemu neúspešnému lovu.

Zostávalo len pár hodín svetla. Ak čoskoro neodídem, budem musieť ísť domov potme, a výstrahy lovcov z mesta mi ešte stále zneli v ušiach: obrovské vlky boli na love a nebolo ich málo. A aby som nezabudla, šírili sa aj klebety o zvláštnom týpkovi, ktorého videli v tejto oblasti – vysokom, tajomnom a vražednom.

Hocičo, len nie féri – prosili lovci našich dlho zabudnutých bohov a ja som sa modlila spolu s nimi. Za tých osem rokov, čo žijeme v našej dedine, ktorá je vzdialená dva dni cesty od hranice Prythianu, sme útok nezažili, no pocestní občas rozprávali príbehy o tom, ako našli pohraničné mestá v troskách. Ostali z nich len kosti a popol. Tieto nájazdy, kedysi také zriedkavé, že boli považované staršími z dediny za babské povedačky, sa za posledné mesiace začali spomínať počas každého trhového dňa.

Veľmi som riskovala, keď som šla tak hlboko do lesa, ale včera sme zjedli náš posledný peceň chleba a predvčerom zvyšky sušeného mäsa. Napriek tomu by som radšej zostala ďalšiu noc s prázdnym bruchom ako sa stala korisťou vlka. Alebo féra.

Niežeby si bolo na čom pochutnať. V tomto ročnom období som tak vychudla, že by mi mohli spočítať rebrá. Pohybovala som sa medzi stromami tak rezko a potichu, ako som len vedela. Pritisla som si dlaň na prázdne boľavé brucho. Vedela som, akoby sa zatvárili moje dve staršie sestry, keby som sa do chalupy zasa vrátila s prázdnymi rukami.

Po niekoľkých minútach opatrného hľadania som sa skrčila v zasnežených ostružinových kríkoch. Cez tŕne som mala výhľad na polovicu čistinky a potôčik, ktorý cez ňu tiekol. Niekoľko dier v ľade naznačovalo, že sem niečo často chodí. Snáď to pôjde okolo. Snáď.

Vydýchla som nosom, zabodla špičku luku do zeme a oprela si čelo o hrubý drevený oblúk. Ďalší týždeň bez jedla by sme nevydržali. Príliš veľa rodín už začalo žobrať, takže pýtať si almužnu od bohatších mešťanov by bolo márne. Zažila som na vlastnej koži, kam siaha ich dobročinnosť.

Uvoľnila som sa do príjemnejšej polohy, dýchala pomalšie a načúvala lesu cez vietor. Sneh padal a padal, tancoval a vrtel sa ako trblietavé vretená, biely a čerstvý oproti hnedo-sivému svetu. A napriek samej sebe, napriek stŕpnutým končatinám, som utíšila neúprosnú, zlomyseľnú časť mojej mysle a zabránila jej vnoriť sa do lesa pokrytého snehovým závojom.

Kedysi bolo pre mňa úplne normálne vychutnávať si kontrast sviežej trávy s tmavou obrobenou pôdou, alebo ametystovú brošňu uloženú v záhyboch smaragdového hodvábu. Kedysi som snívala, dýchala a myslela vo farbách, svetlách a tvaroch. Niekedy som sa dokonca ponárala do predstáv o dni, kedy budú moje sestry vydaté, a ostaneme len ja a otec, s dostatkom jedla na prežitie, s dostatkom peňazí na nejakú farbu a s dostatkom času na zachytenie všetkých tých farieb a tvarov na papier, plátno alebo steny chalupy.

To sa však tak skoro nestane – a možno nikdy. Zostali mi len momenty ako tento, keď som obdivovala odlesky zimného svetla na snehu. Nemohla som si spomenúť, kedy som to robila naposledy – všímala si niečo pekné alebo zaujímavé.

Hodiny premárnené v zamrznutej stodole s Isaacom Haleom sa nerátali. Tie časy boli lačné, prázdne a kruté, no nikdy nie pekné.

Zavýjajúci vietor sa utíšil do jemného šelestu. Sneh teraz lenivo padal vo veľkých ťažkých chumáčoch, ktoré sa zbierali vo všetkých záhyboch a na všetkých vypuklinách stromov.

Vražedná, no krehká krása snehu bola fascinujúca. Čoskoro sa budem musieť vrátiť na zmrznuté blato dedinských ciest, do dusného tepla našej chalupy. Malá, vzdialená časť môjho ja sa pri tej myšlienke striasla.

Kríky na čistinke zašuchotali.

Vytiahnutie luku bolo otázkou inštinktu. Vykukla som ponad tŕne a zastavil sa mi dych.

Menej ako desať metrov odo mňa stála malá laň, ešte nie úplne vychudnutá od zimy, no dostatočne zúfalá na to, aby si šla odhryznúť z kôry stromu na čistinke.

Srna ako táto by mohla moju rodinu nakŕmiť aspoň na týždeň.

Zbehli sa mi v ústach sliny. Zamierila som ticho ako vietor pohrávajúci sa s lístím.

Laň ďalej odtŕhala pásiky kôry, pomaly prežúvala, nevedomá toho, že smrť je od nej len na niekoľko metrov.

Polovicu mäsa by som mohla vysušiť a zvyšok by sme mohli zjesť hneď – guláše, slané koláče... kožu by som mohla predať alebo z nej spraviť pre jedného z nás šaty. Potrebovala som nové topánky, ale Elain potrebovala nový plášť, a Nesta prosto túžila po hocičom, čo mal niekto iný.

Prsty sa mi triasli. Toľko jedla, toľká spása. Zhlboka som sa nadýchla a skontrolovala mierenie. Lenže z neďalekého kríku na mňa zasvietil pár zlatých očí.

Les stíchol. Vietor zmĺkol. Dokonca aj snežiť prestalo.

My smrteľníci sme už dlho neuctievali bohov, ale ak by som poznala ich zabudnuté mená, v tej chvíli by som sa k nim určite modlila. Ku všetkým. Prikrytý húšťavou sa približoval vlk so zrakom upretým na nič netušiacu laň.

Bol obrovský – veľký ako poník – a aj keď ma pred ich prítomnosťou varovali, v ústach mi úplne vyschlo.

Horšie ako jeho veľkosť však bolo neprirodzené ticho okolo neho. Napriek tomu, že sa približoval ku kroviu, laň ho nevidela ani nepočula. Žiadne takto veľké zviera nemohlo byť tak potichu. Ale ak nebol obyčajným zvieraťom, ak pochádzal z Prythianu, a nejakým spôsobom patril k férom, tak to, že by ma zožral, ma trápilo najmenej.

Ak bol fér, už som mala dávno utekať.

No, možno... možno by to bola služba svetu, dedine aj mne samej – zabiť ho, kým ma nezbadal. Prestreliť mu oko by bola hračka.

Napriek svojej veľkosti však vyzeral ako vlk, pohyboval sa ako vlk. Zviera, ubezpečovala som sa. Je to len zviera. Nedovolila som si zvažovať inú alternatívu – nie, keď som potrebovala mať čistú hlavu a pravidelne dýchať.

Mala som so sebou lovecký nôž a tri šípy. Prvé dva boli obyčajné – jednoduché a účelové, no pre takého veľkého vlka pravdepodobne nič viac než včelie bodnutie. Tretí šíp, najdlhší a najťažší, som si kúpila od obchodného cestujúceho v lete, keď sme mali dostatok peňazí na nadbytočný prepych. Šíp vyrezaný z jaseňa, ukončený železným hrotom.

Z uspávaniek, ktoré nám spievali nad kolískami, sme všetci vedeli, že féri neznášajú železo. Ale bolo to práve drevo z jaseňa, ktoré oslabovalo ich nesmrteľnosť a magické uzdravovanie na tak dlho, aby im človek mohol uštedriť smrteľnú ranu. Teda tak to hovorili legendy a povedačky. Jediný dôkaz o efektívnosti jaseňa, ktorý sme mali, bol jeho ojedinelý výskyt. Videla som kresby týchto stromov, no žiaden na vlastné oči – nie po tom, ako ich raz dávno Najvyšší féri dali všetky spáliť. Ostalo ich veľmi málo, väčšina z nich bola malá, chorá a ukrytá aristokraciou v hustých lesoch. Po mojej kúpe som strávila týždne uvažovaním, či bol ten predražený kúsok dreva vyhodenými peniazmi alebo podvodom, a tri roky ležal v mojom tulci nepoužitý.

Teraz som ho však natiahla svižne, jedným pohybom – dala by som čokoľvek za to, aby sa ten monštruózny vlk nepozrel mojím smerom. Šíp bol dostatočne dlhý a ťažký na to, aby mu ublížil, možno ho aj zabil, ak zamierim správne.

Tak mi stiahlo hruď, až to zabolelo. V tom momente som si  uvedomila, že môj život sa scvrkol na jedinú otázku: Je vlk sám?

Zovrela som luk a natiahla tetivu. Bola som dobrá strelkyňa, no až doteraz som nikdy nestála tvárou v tvár vlkovi. Považovala som to za šťastie, dokonca požehnanie. No teraz... Nevedela som, kam mieriť, ako rýchlo sa pohybujú, a nemohla som si dovoliť minúť cieľ. Najmä keď som mala iba jeden jaseňový šíp.

Ak za tou kožušinou naozaj bilo férske srdce, potom bude najlepšie, po všetkom, čo nám jeho druh spravil, zbaviť sa ho. Nebudem riskovať, že sa neskôr vkradne do našej dediny, aby vraždil, mrzačil a mučil. Nechám ho umrieť tu a teraz. Bude mi cťou ho doraziť.

Vlk sa priplazil bližšie a pod jednou jeho labou, väčšou ako moja dlaň, praskla halúzka. Laň znehybnela. Obzrela sa na každú stranu naťahujúc uši k sivej oblohe. Vlk však stál v smere vetra, takže ho nemohla zbadať ani zavetriť.

Sklonil hlavu a jeho masívne strieborné telo, tak dokonale zamaskované v snehu a tieňoch, sa zaprelo do zadných nôh. Laň stále hľadela zlým smerom.

Pozrela som z lane na vlka a zasa naspäť. Bol sám. Aspoň to mi hralo do karát, no ak by laň vystrašil, ostala by som s týmto prerasteným vyhladovaným vlkom – možno férom – hľadajúcim korisť, sama. A ak by ju zabil a zničil drahocenné množstvo kože a tuku...

Ak som to vyhodnotila zle, môj život nie je jediné, čo bude stratené. Za posledných osem rokov, čo som lovila v lesoch, nebol ničím iným, než riskom, no väčšinou som si vybrala správne. Väčšinou.

Vlk vystrelil z krovia so zábleskom sivej, bielej a čiernej, a jeho žlté tesáky zasvietili. V otvorenom priestore bol ešte obrovitejší, čudo zo svalov, rýchle a plné surovej sily. Laň nemala šancu.

Vystrelila som jaseňový šíp, kým z nej neubudlo viac.

Šíp zasiahol vlka do boku a prisahala by som, že sa zatriasla zem. Bolestne vyštekol, pustil krk lane a jeho rubínovo červená krv sa rozprskla na snehu.

Vyrútil sa na mňa s rozšírenými žltými očami a zježenou srsťou. Jeho nízke vrčanie sa ozývalo v prázdnej priepasti môjho žalúdka,vyskočila som na nohy a v rozvírenom snehu som natiahla ďalší šíp.

Lenže vlk sa na mňa ledva pozrel, bachor mal celý od krvi, a môj jaseňový šíp, vytŕčajúci z jeho boku, priam bil do očí. Sneh začal opäť padať. Pozrel sa na mňa s istým vedomím a prekvapením, ktoré ma prinútili vystreliť druhý šíp. Len pre istotu, ak by jeho rozum patril k tomu nesmrteľnému, zlému druhu.

Nesnažil sa šípu vyhnúť, a ten priamo prestrelil jeho široké žlté oko.

Zrútil sa na zem.

Farby a temnota sa krútili, miešali sa so snehom a zabraňovali mi vo výhľade.

Podlomili sa mu nohy a vietor preťalo nízke zaskučanie. Nemožné – mal by byť mŕtvy, nie zomierať. Šíp bol zapichnutý v jeho oku až po pierko.

Nezáležalo na tom, či je to vlk alebo fér. Nie, pokiaľ mal v boku zapichnutý jaseňový šíp. Aj tak sa mi však triasli ruky, keď som zo seba oprašovala sneh a opatrne sa k nemu približovala. Z rán, ktoré som mu spôsobila, sa valila krv, a sfarbovala sneh do karmínova.

Ležal na zemi, dych sa mu už spomaľoval. Mal veľké bolesti, alebo bolo jeho kňučanie len snahou odohnať smrť? Nebola som si istá, či to chcem vedieť.

Sneh okolo nás víril. Pozerala som naňho, až kým sa jeho sivý kožuch neprestal dvíhať a klesať. Vlk – je to určite len vlk, napriek jeho veľkosti.

Zovretie v mojej hrudi sa uvoľnilo, a vydýchla som obláčik pary. Aspoň ten jaseňový šíp preukázal, že je smrtiaci, bez ohľadu na to, koho alebo čo zložil.

Rýchly pohľad na laň mi povedal, že môžem odniesť len jedno zviera, a aj to bude pre mňa boj. Bolo by však hanbou nechať tu celého vlka.

Aj keď som strácala drahocenné minúty, počas ktorých mohol hocaký predátor zacítiť čerstvú krv, zvliekla som ho z kože, a očistila svoje šípy najlepšie ako som vedela.

Aspoň som si ohriala ruky. Prehodila som krvavú časť jeho kožuchu cez ranu lane a dvihla si ju na ramená. Do našej chalupy to bolo niekoľko míľ a nepotrebovala som, aby krvavá stopa priviedla každé zviera s tesákmi a pazúrmi rovno ku mne.

Vzdychala som pod ťažkou váhou srny a pevnejšie som zovrela jej nohy. Posledný raz som pozrela na mŕtvolu vlka. Jeho druhé zlatisté oko teraz pozeralo na oblohu obťažkanú snehom a na chvíľu som si priala, aby som dokázala cítiť ľútosť k tomuto mŕtvemu zvieraťu.

Lenže toto bol les a panovala tu krutá zima.

2

Kým som vyšla s trasúcimi sa kolenami z lesa, slnko už zapadlo. Ruky som mala stuhnuté od zvierania nôh lane, a cit mi z nich zmizol už niekoľko míľ dozadu. Ani teplé telo nedokázalo rozpustiť prehlbujúci sa chlad.

Svet bol ponorený v odtieňoch tmavomodrej, prerušovanej len pásikmi žltého svetla presvitajúceho cez okenice našej schátranej chalupy. Bolo to ako prechádzať sa po živej maľbe – prchavý moment nehybnosti, v ktorom sa modrá rýchlo menila na úplnú tmu.

Ako som sa vliekla cestičkou, poháňaná len hladom na hrane mdlôb, doľahli ku mne hlasy sestier. Nepotrebovala som rozlíšiť slová na to, aby som vedela, že sa zrejme bavia o nejakom mladíkovi alebo stužkách, ktoré zazreli v dedine, kým mali rúbať drevo, ale aj tak som sa usmiala.

Na kamennom prahu som si oklepala čižmy. Zo sivých kameňov chalupy opadávali kúsky ľadu a odhaľovali vyblednuté značky vyryté okolo vchodu. Môj otec raz presvedčil okoloidúceho šarlatána, aby nám spravil rytiny na ochranu pred férmi výmenou za jednu z jeho rezieb. Bolo toho tak málo, čo pre nás otec dokázal spraviť, že som nemala srdce mu povedať, že rytiny boli neúčinné... a bezpochyby falošné. Smrteľníci nevedeli čarovať – nemali žiadnu nadprirodzenú silu ani rýchlosť férov alebo Najvyšších férov. Ten muž, ktorý tvrdil, že mu v žilách koluje krv Najvyššieho féra, vyryl okolo dvier a okien len špirály a runy, zamrmlal zopár vymyslených slov a pobral sa preč.

Trhla som drevenými dverami, pričom sa mi zamrznutá železná kľučka zahryzla do ruky ako had. Vošla som a oslepilo ma svetlo a teplo.

„Feyre!“ Okolo uší mi preletelo Elainino jemné zhíknutie a zažmurkala som do žiary ohňa. Stála predo mnou moja staršia sestra, prostredná z nás. Napriek tomu, že bola zabalená v otrhanej prikrývke, mala svoje zlatohnedé vlasy, aké sme mali všetky tri, uviazané na hlave do dokonalého uzla. Ani osem rokov chudoby ju neobralo o túžbu vyzerať pekne.

„Odkiaľ to máš?“ Podtón hladu dodal jej slovám ostrosť, ktorá bola za posledné týždne pričastá. O krvi na mne sa nezmienila. Už dávno som prestala dúfať, že ich zaujíma, či sa vraciam z lesov každý večer. Aspoň kým znovu neboli vyhladované. Lenže potom si znovu spomeniem, že ich moja matka nedonútila odprisahať nič, keď stáli pri jej smrteľnej posteli.

Upokojujúco som sa nadýchla, keď som z pliec zhodila laň. S buchnutím spadla na drevený stôl, až sa keramická šálka na jeho druhom konci zatriasla.

„Odkiaľ myslíš, že to mám?“ Hlas mi zachrípol, každé slovo sa dralo von s pálením. Otec a Nesta si stále potichu ohrievali ruky pri kozube. Moja najstaršia sestra ho ignorovala ako vždy. Odbalila som laň z vlčieho kožuchu, vyzula som si čižmy, položila ich k dverám a otočila sa k Elain.

Jej hnedé oči, oči môjho otca, boli stále upreté na laň.

„Bude trvať dlho, kým ju vyčistíš?“ Ja. Nie ona, nie ostatní. Nikdy som nevidela ich ruky lepkavé od krvi a srsti. Svoje úlovky som sa naučila pripravovať a požívať len vďaka návodom od iných.

Elain si silno pritlačila ruku na brucho, zrejme tak isto prázdne a boľavé ako to moje. Elain nebola krutá. Nebola ako Nesta, ktorá sa narodila s úškrnom na tvári. Elain niekedy len... nechápala veci. Nebola to protivnosť, ktorá jej bránila v tom, aby ponúkla pomoc. Jej jednoducho vôbec nenapadlo, že by si mala zašpiniť ruky. Nikdy som sa nevedela rozhodnúť, či si naozaj neuvedomuje, akí sme chudobní alebo si to len odmieta pripustiť. Ani to ma však nezastavilo pred tým, aby som jej, vždy keď som si to mohla dovoliť, kúpila semienka do kvetinovej záhrady, ktorú pestovala počas miernejších mesiacov.

A nezastavilo to ani ju, aby mi kúpila tri malé plechovky farby – červenú, žltú a modrú – počas toho istého leta, kedy som mala dosť peňazí na kúpu jaseňového šípu. Bol to jediný darček, ktorý mi kedy dala, a na našom dome o tom stále boli známky, aj keď farba už vybledla a opadávala. Malé kvietky okolo okien, vchodu a po okrajoch nábytku, plamienky na kameňoch lemujúcich kozub. Všetky voľné chvíle som v to požehnané leto trávila zdobením nášho domu farbami, niekedy som dokonca skryla rafinované dekorácie do zásuviek, za záclony, či pod stoličky a stôl.

Odvtedy sme také ľahké leto nemali.

„Feyre,“ zahrmel hlboký otcov hlas od ohňa. Jeho tmavá brada bola starostlivo zastrihnutá, jeho tvár hladká ako tváre mojich sestier. „Aké si len dnes mala šťastie, že si nám priniesla takú hostinu.“ Nesta vedľa neho odfrkla. Nič prekvapujúce. Hocakú pochvalu – pre mňa, Elain, iných dedinčanov – väčšinou odmietla. A takmer každé otcovo slovo si tiež vyslúžilo jej posmech.

Narovnala som sa, príliš unavená na to, aby som stála, oprela som sa však rukou o stôl pod laňou a zazrela som na Nestu. Práve ona niesla z nás všetkých najťažšie stratu nášho majetku. Od momentu, kedy sme opustili naše sídlo, potichu odmietala otca, dokonca aj po tom príšernom dni, keď prišiel jeden z veriteľov, len aby ukázal, aký bol sklamaný zo straty svojej investície.

No Nesta nám, aspoň na rozdiel od otca, nemútila hlavy rečami o tom, ako získame naše bohatstvo späť. Len minula všetky peniaze, ktoré som pred ňou neskryla, a takmer nikdy sa neobťažovala všímať si prítomnosť nášho krivkajúceho otca. Niektoré dni som nevedela povedať, kto z nás je viac zničený a zatrpknutý.