Karel Schulz

Kameň a Bolesť

Michelangelo Buonarroti

Text © Karel Schulz

Z českého originálu KARLA SCHULZA „KÁMEN A BOLEST“, PRAHA 1957

Grafická úprava a návrh obálky epub © iAdverti 2013

Vydalo: © iAdverti publishing 2013

epub produced by: © iAdverti publishing 2013

Foto: archív © iAdverti, dreamstime, 123rf, NMA.

All rights reserved.

www.iadverti.com

Vydavateľ urobil všetky kroky na zistenie totožnosti autorov použitých fotografii a na získanie súhlasu k ich použitiu. Ak sa vyskytuje v knihe fotografické, alebo iné dielo, ktoré nebolo autorsky vysporiadané a ste preukázateľne nositeľom autorských práv, prosím, obráťte sa na vydavateľa.

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN-978-80-8148-150-5

Michelangelo Buonarroti

Michelagniolo di Ludovico di Buonarroto Simoni, alebo Michelangelo Buonarroti

(* 6. marec 1475, Caprese (dnes Caprese Michelangelo) – † 18. február 1564, Rím)

bol taliansky sochár, maliar, architekt a básnik, ktorého dielom vyvrcholila renesancia a začal sa barok. Je autorom freskovej výzdoby Sixtínskej kaplnky vo Vatikáne a slávnej mramorovej sochy Dávida.

Michelangelo svojim dielom predstihol nielen súdobých, ale aj antických majstrov. Svojim dielom vyjadril to, o čo sa usilovalo celé renesančné umenie. O jeho umeleckej genialite sa nepochybovalo v žiadnom období dejín umenia a jeho dielo bolo vzorom pre umelcov až do 18. stor.

Michelangelo, ktorý bol často arogantný voči ostatným a stále nespokojný so sebou samým, sa domnieval, že umenie má pôvod vo vnútornej inšpirácii a v kultúre. V protiklade s názormi jeho rivala Leonarda da Vinci videl Michelangelo prírodu ako nepriateľa, ktorého treba prekonať. Postavy, ktoré stvoril sú preto v energickom pohybe; každá je vo svojom vlastnom priestore oddelenom od vonkajšieho sveta. Podľa Michelangela je úlohou sochára uvoľniť formy, ktoré, ako sa domnieval, sú už vovnútri kameňa. Toto najlepšie vidno na jeho nedokončených sochárskych postavách, ktoré pre mnohých vyzerajú tak, akoby bojovali, aby sa uvoľnili z kameňa.

Do svojich postáv vdýchol aj zmysel pre morálny dôvod konania. Dobrým príkladom je výraz tváre v jeho mramorovej soche Dávida. Pravdepodobne jeho druhým najznámejším dielom po Dávidovi je freska na strope Sixtínskej kaplnky, ktorá je syntézou architektúry, sochy a maľby. Jeho Posledný súd, takisto v Sixtínskej kaplnke, zobrazuje extrémnu krízu.

Michelangelova zručnosť, najmä v sochárstve, bola veľmi oceňovaná už v jeho dobe. Vraví sa, že keď ešte bol mladý učeň, urobil pastiš rímskej sochy (Il Putto Dormiente – Spiace dieťa), ktorá bola taká krásna a dokonalá, že ju neskôr predali v Ríme ako starorímsky originál. Iná anekdota tvrdí, že keď dokončoval Mojžiša (dnes v San Pietro in Vincoli, Rím), Michelangelo silou udrel kladivom do kolena sochy a zakričal: Prečo ku mne neprehovoríš?"

DIEL PRVÝ - v záhradách mediciovských

za revu levov

Noc bez hviezd a bez mesačného svetla, nasiaknutá mračnami. Zem sa prehýbala pod ťarchou tvrdej tmy, ktorej tlak vytváral krajinu znova, po svojom, do inej podoby a do iných tvarov, než aké mala za dňa. Tma rozhodila iné cesty, cesty bludné a končiace sa mimo sveta, rozryla nové preliačiny v údoliach, z ktorých urobila priepasti, nadúvala nové pahorky, výšiny bez krížov a pútnických znakov, skolmila a predĺžila zrázy, navŕšila steny skál, ktoré však bolo možné rozhrnúť, odsunovať, prechádzať nimi a nikdy nenájsť cestu späť, všetko bola noc, tma a priestor bez hraníc, ktorými na spenených koňoch leteli traja jazdci. Nečujne prenikali temnotou, ponášajúci sa na prízraky, a dupot konských kopýt bol pridusený vlhkou pôdou. Iba prvý z nich poznal bezpečne cestu, no aj ten teraz zaváhal, vztýčil sa v strmeňoch, ale nevidel nič, iba noc.

Tma bola čoraz hustejšia. Bolo možné dotýkať sa jej, vziať ju medzi prsty ako blato, pomazať si ňou ruky a tvár, a chvíľami sa jej stena opäť premenila na tečúci čierny vodopád, zaplavila troch jazdcov, hltali ju, pili ju, dusila, kone spomalili cval a nedbali na ostré popoháňanie a pálčivé údery ostrôh, vztyčovali sa na zadné kopytá, mykali rozčúlene šijami a dvíhali hlavy, akoby chceli lepšie dýchať. Chlapi zastali. Možno cítili pred sebou močiar a bahniská smrti. Zadúšali sa touto tmou. Ale prvý z nich nedbal a jednostaj duril ďalej.

A náhle sa pod úderom víchrice mračná roztrhli, zjavili sa hviezdy a mesiac. Chlapi zmeraveli, akoby ich bol niekto zrazu obnažil. Mesačné svetlo neprestupovalo sprvoti okrajom mračien a nedrobilo tmu pozvoľnými nárazmi, ale podobné svietiacemu bielemu meču, rozťalo čiernu klenbu nebies a zlietlo na zem. Celá krajina bola zaliata jeho svetlom a nadobudla predošlú podobu. Tváre chlapov boli nahé. Svetlo z nich strhlo masku tmy. Boli to teraz tváre živých ľudí. Cinkovobiely mesiac sa sunul zvoľna ďalej po nebi a úbeľ jeho svetla polieval ich skupinu s pozadím lesov a kopcov. Prvý jazdec, ktorý bol vždy na čele, sa radostne zasmial a netrpezlivo ukázal pred seba.

„Ave, Maria!“ s hlbokou úľavou povedal vysoký mužský s prsteňmi na žltej úzkej ruke a prežehnal sa. „Už som sa nazdával, že sme v pekle!“ Vtom sa mladík, jazdiaci na čele, škodoradostne a ostro rozosmial, lebo človek, ktorý vyslovil slová o pekle, bol arcibiskup, a oni jazdili naplnení požehnaním Jeho Svätosti. Neprislúchalo mu uisťovať kňaza, že pod štítom modlitieb svätého Otca netreba hovoriť o ceste do pekla. Smial sa škodoradostne, že mužský, ozdobený prsteňmi a vysoko vzpriamený na belkovi, pozdravil svetlo slovami o pekle, a smial sa radostne, že v striebornom mesačnom svetle videl už campanillu Florencie, stojacu v noci nad mestom ako jeho strážca, ako verný, bdelý kopijník. Bol z Florencie, túžil po Florencii.

Štúdia smútiacej ženy,(1493-97, súkromná zbierka)

Jeho krv, zmľandravená cestou, sa znova rozvlnila. Vdychoval spiace mesto a vdychoval s ním i jar, florentskú jar, tisíckrát krajšiu ako všetky jari rímske, florentskú jar, v ktorej je vždy hudba, vždy čosi voňavého a kovového, vždy nádhera a krv, až z toho vznikne florentská ruža, z hudby, kovu, krásy, krvi a vône, uzatvárajúca sa súmrakom a mlčanlivá, zachvievajúca sa pod belasým snom večera.

Tretí mužský mlčal. Nepozdravil mesačné svetlo, ani sa nesmial. Je svalnatý, tuhý, tvár plná jaziev. Dlhá biela brada sa ostro odráža od čierneho okružia panciera. Jeho drsné žilnaté ruky pápežského condottiera pevne držia uzdu a meč. Díva sa ľahostajne na striebristé mesto pred sebou. Mestá sú alebo na vypálenie, alebo na triumf. Meno Florencie znie trojnásobnou ozvenou v srdciach týchto chlapov a zakaždým ináč. Ale keď mladík, túžiaci po Florencii, znova durí, aby popohnali kone, starý človek v pancieri sa ozve. Ledva pohybuje úzkymi perami, ale hovorí dôrazne. Nie, nečaká ich tam nijaká florentská ruža, nijaká Primavera, messer Francesco Pazzi, ale ťažká úloha, prikázaná Jeho Svätosťou. Prečo tu nepočkať na ozbrojený sprievod, ktorý zablúdil, ale ktorý nás za tohto mesačného svetla iste čoskoro nájde?

Tu mladík, nazvaný Francescom Pazzim, zlostne mykne hlavou, rubínová spona na jeho čiernej zamatovej čiapke je čiernou škvrnou v čiernom, lebo rubín je kameň slnečný a chladne, zhasína pod lúčmi mesiaca. Mladík stiahne pery do posmešku a vraví: „Messer Giovanbattista, kde ste sa narodili?“

Starý človek v železe sa ani nepohne. Jeho oči sú chladné a tvrdé. „Neviem - - -“ precedí pomedzi zovreté zuby.

„Nebola vaším rodiskom azda Ravenna?“ pokračuje mladík. „Tam sa vraj rodia najopatrnejší ľudia na svete, lebo ich matky, keď chodia ťarchavé - - -“

„Dosť!“ Prvý mužský, ktorý predtým pozdravil mesačné svetlo slovami o pekle a výkrikom Ave, Maria!, obrátil teraz tvár k obidvom. Dlhý a riasnatý plášť sa rozvlnil pohybom zdvihnutej ruky, obťaženej prsteňmi. Je to Salviati, arcibiskup pisanský. Jeho tvár je prísna a pergamenová. Keď sa usmieva, vtedy to nie je úsmev, ale iba inakšie poskladanie vrások. Je to Salviati, arcibiskup pisanský. Je chmúrny a bledý, akoby videl muky očistcové, a je práve tak chmúrne vznešený. Rozpráva sa o ňom, že i jeho súcit s hriešnikmi je prísny a trýznivý. Rozpráva sa o ňom aj veľa iného, už či je odiaty do zamatu a hodvábu, do rúcha bohoslužobného a či do cestovného plášťa. Je to Salviati, arcibiskup pisanský. Jeho ostrý pohľad preniká spleťou kuriálnej politiky tak, že aj kardinálska diplomacia musí s ním ostražito počítať. Jeho ruka, ozdobená hojne prsteňmi, porušila už mnoho pergamenov a zlámala pečate, ktoré sa zdali trvácejšie od zbrane vojsk. To je Salviati, kňaz z Pisy.

Teraz mlčí. Svár oboch jeho sprievodcov trvá už celú cestu z Ríma. Uvažuje. Na zdare ich poslania záleží veľa. Svätý Otec poctil ich úplnou dôverou. Salviati mlčí a uvažuje. Florencia pred nimi svieti všetkými odbleskmi mesačného svetla, od černastého polotieňa po oslnivú belosť. Florencia. Nevstúpia ta bez sprievodu ako do pasce, ktorá sa nad nimi zatvorí navždy? Kňaz z Pisy sa ľahko pohráva s uzdou svojho belka a mlčí.

Po jeho pravici mlčí starý človek, celý v železe, Giovanbattista de Montesecco, najvyšší condottier pápežských vojsk.

Ale Francesco Pazzi, ktorý drží uzdu chvejúcimi sa prstami a ktorého mladá tvár v tomto osvetlení vyzerá ako vyrytá zo slonoviny, nemôže stlmiť vášnivosť svojho hlasu. Je potrebné dôverovať, očakávajú ich, očakávajú už od súmraku, a teraz je polnoc. Hovorí prudko, spínajúc ruky, akoby prosil. Pripomína celoročné rokovanie rodu Pazzi so svätým Otcom. Pripomína všetky zločiny Mediciovcov. A znova sa vracia do minulosti, na všetko spomínajúc, pripomína starnutie pápežovo a jeho chorobu, netrpezlivosť Benátčanov, čakanie Neapola, márny sen vojvodu Galeazza Mariu o železnej korune lombardskej, pripomína všetkých nepotov Jeho Svätosti, smrť kardinála Piera, stratené boje Girolama Riaria, mŕtvi aj živí čakajú na ich vstup do Florencie, voňajúcej jarou. A zaklína sa peklom, hoci sa predtým nepomodlil, on, ktorý sa bol pre to prv arcibiskupovi smial. Jeho pohľad sa zarýva do nehybnej, pergamenovotuhej kňazskej tváre. Čo získal svojím povýšením na arcibiskupský stolec Pisy, poddanej Florenťanom? Iba novú nenávisť Lorenza Mediciho, ktorý číha skryte a úskočne ako had, aby uhryzol smrteľne. Orsiniovci sú jeho spojencami, francúzsky kráľ jeho priateľom, Ferrara čaká na jeho odkazy, vojvodstvo urbinské mu posiela dary, Bologna, Perugia, Rimini, Ravenna, Forli, Faenza a mnoho iných území sa vyšmyklo z posvätených rúk Jeho Svätosti. Len teraz sa odhodláva svätý Otec Sixtus na rázny čin proti Mediciovcom. Iba noc ich oddeľuje od Florencie. Vari sú potulnými mníchmi či prícestnými lotrami, aby tu stáli pred bránami a čakali? Ich sprievod vojde zajtra do Florencie spoločne so sprievodom drahého kardinála Raffaela Riaria, ktorého svätý Otec posiela, aby práve jeho najmilší príbuzný bol svedkom a účastníkom zániku Mediciovcov. Záleží na každej hodine. Očakávajú ich. A noci sú krátke.

Arcibiskup skrivil tvár do úsmevu. Pravda, jarné noci sú krátke - - - ten mladík hovorí ako milenec alebo ako vrah. Očakávajú ich. Aj on vdychuje vôňu krvi, ktorá je vo florentskej jari ako na perách žien, v lupeňoch ruží, na hrotoch dýk. Tento mladík má pravdu. Niekedy je rázny okamžitý čin užitočnejší než dlho pripravovaná intriga a najsubtílnejšie utkané pradivo nástrah. Napokon aj táto podivná noc so striedaním svetla a tmy dáva za pravdu tomu, kto si žiada rýchle konať - - -

„Si naozaj z Florencie, milý synu? Hovoril si tak exaltovane, ako keby si bol Benátčan. Môj mladý hrdina, si krutý. Ale máš pravdu. Ozajstný dobyvateľ nestojí nikdy dlho pred bránami. Musíme konať ako chlapi, ktorých čakajú a ktorí nesú posledné rozkazy, lebo tieto rozkazy nebolo možné zveriť ani listu ani poslovi.“ Kňaz z Pisy popchol svojho belka.

Condottier Giovanbattista de Montesecco zmŕštil čelo. Bol to starý človek, ale nikdy ešte nevidel toľko temna ako v pápežských službách. Slúžil takrečeno vždy len v noci. Čím sú úklady tyranov proti tejto pergamenovožltej ruke, obťaženej prsteňmi? Pretoriáni iba hrdúsia, títo ľudia myslia za nich a dávajú rozkazy v noci. Pohol mečom, ktorý sa otupil v službách Jeho Svätosti. Po celú jazdu z Ríma to bolo rovnaké. Vždy sa arcibiskup s týmto florentským kupcom dohodli proti nemu. A znova sa mu vynorila myšlienka, ktorá mu prišla na um hneď pri odchode z Ríma: pazzo - - - to znamená v toskánčine: šialenec.

„Procedamus in pace,“ povedal arcibiskup Salviati. „Choďme teda v pokoji —“ Jeho liturgické slovo prijala noc, čas sa máličko posunul, rušali sa. A arcibiskup narysoval pohybom ruky do mesačného svetla veľký kríž.

Títo traja mužskí niesli vraždu.

Lorenzo Medici sa už dlho domnieva, že medzi svojimi platonikmi stráži mier Talianska. Treba ho poučiť, hoci na úmrtnom loži, že jeho politická koncepcia je pochabá. Nie sme deti a minul sa čas hier. A predsa si Lorenzo stále predstavuje Taliansko ako váhy, na miskách ktorých leží päť veľmocí: Benátky, Miláno, Pápežský štát, Florencia a Neapol. Jazýčkom týchto váh bola, pravdaže, Florencia. Ale na všetkých miskách musí navždy spočívať iba jedna veľmoc: štát Jeho Svätosti, a potom už nebude potrebný nijaký jazýček, pretože už nikdy nebude takej silnej moci, aby na druhej strane mohla vyvážiť.

Atlas, Prebudenie. 1519-1536. Galleria dell'Accademia, Florencia

Nie, nijaká rovnováha síl, tu môže byť len jedna sila: pápežstvo, ale iba to pápežstvo, ktoré je v rukách della Roverovcov - - - Svetské starosti vrývajú čoraz hlbšie vrásky do čela Sixta Štvrtého. Ten Medici nielenže sa nebojí, ale niet takmer vladára, ktorý by bol voľakedy odmietol jeho radu, zatiaľ čo ja, Sixtus, vediem vojnu skoro proti všetkým talianskym štátom - - -

Úlisnosť Najjasnejšej republiky Benátskej predstihla aj najsmelšie očakávania, dóža i nobilovia sa prekonávajú v pozornostiach a úsluhách, tu teda treba byť čo najostražitejší a nevložiť nohu do skrytej, zákernej pasce. Nohu by som možno vytiahol, ale pápežská črievica by tam iste ostala. Sixtus si prudko pomädlil ruky, až kĺby zaprašťali, a bol to zvuk kostlivý a suchý. Všetko sa vraždí, zem je opitá vraždením. Smrť sa opičí po ľuďoch, je podlá. Štáty sú veľkými lotrovskými pelechmi, všade cítiť puch hniloby. Jed nie je ešte najhroznejšia zbraň. Horšia je klietka so zhnitým mäsom, do ktorej možno dať aj vlastného otca a potom ju vytiahnuť vysoko na cimburie kastela na diváky celému kraju. Baglionovci v Perugii vedú krvavú vojnu proti Oddiovcom a z mesta sa stal žalár, ulice sú premenené na cesty popravné, všetky námestia rozryté bojmi. V Bologni Bentivogliovci majú iný mrav, iný spôsob, namiesto veľkých bojov stačia im drobné vraždenia, tým zákernejšie. Gonzagovci hnijú v Mantui, potmehúdski Malatestovci v Rimini navŕšili svoje zločiny ako víťazný oblúk, Ferrante v Neapole číha ako pavúk, celý zhrbený vo svojom vysokom kresle, v kúte príšernej sály svojich nabalzamovaných obetí a je to preňho zábava, keď v nedeľu a sviatočné dni sluhovia ich preobliekajú do lepších šiat, lebo aj uňho sa svätí deň Pána. V Padui kŕmil Carrara svojich loveckých psov ľudským mäsom a potom volal diablov ako obrancov na hradby mesta a prišlo ich pol legióna. A je tu strašlivý rod d’Este; už len pred jeho menom blednú zločiny ostatných.

Ruky pápežove zhorkli, cítil žlč až v žilách a rýchlo sa zachytil skrine so svätými relikviami, aby ho neporazilo. Mor sa rozliezol po Taliansku, plazí sa všade, aj tu to zapácha umrlčinou. Všetko hnije. Niet azda hradu, kde by si v niektorej veži odsúdenci netrhali od hladu vlastné mäso z predlaktia a dlaní, nad strielňami opadávajú z tyčí údy viselcov priamo do prúdov riek. Niet azda mesta, ktorého hrady by neboli ovenčené príšernou korunou ľudských tiel. Giovanni Maria dal kedysi na dvore svojho paláca za živa rozsekať dvesto ľudí. Ako ho teraz predstihol starý vojvoda Ercole, na ktorého jediný rozkaz sa ich hojdá v oblokoch paláca della Raggione dvesto a pozdĺž hradieb päťsto! Sixtus privrel oči pred touto vidinou päťsto obesencov a v tej chvíli mu prišla na um myšlienka: iba vo Florencii nie, iba Florencia nemá obesencov, nie, iba Medici nevešia - - -

Koľko ich zahrdúsili v Bologni, koľko v Neapole, koľko v Rimini a Perugii, iba Florencia nemá obesencov -

Namáhavo vstal a prešiel komnatou. Čoskoro budú zvoniť na Angelus a on dosiaľ nie je na konci svojich myšlienok. Prečo Florencia nemá obesencov? Je to zmätené mesto a nič sa nezmenilo od čias, keď Dante politiku florentskú prirovnával k stenaniu chorého človeka, ktorý sa v bolestiach prevaľuje na lôžku zboka nabok. A jednako Medici vládne bez pút, bez brvna šibeníc, a vládne silne. Prečo nevešia? Prečo on nikdy nevešia? Aká útecha, keby som náhle dostal zprávu, že aj na oknách paláca florentskej Signorie už visia ľudia s dlaňami obrátenými od stehien - - -

Lorenzo Medici je mojím tvrdým a ustavičným nepriateľom. A kto sú moji spojenci? Pápež si nevdojak zakryl tvár. Mená, ktoré mu práve preleteli mysľou, znova sa mu predierali na pery. Rujú sa ako hladní psi, tí moji spojenci - - -

A k tomu ešte kacírstvo. Kacírstvo všade a strašné rúhania sa, akoby sa vracali časy Tiberta Brandolina, Niccolu da Verona alebo takého Braccia z Montone, rozbesneného už aj pohľadom na duchovnú osobu tak, že ostrie jeho dýky sa otupovalo len na kostiach kňazských. Kacírstvo. Rozbujnelo sa všade. Už aj v Romagni, na mojej pápežskej pôde. Kacíri aj v rímskej campagni, učiaci, že pravého pápeža možno poznať iba podľa apoštolskej chudoby, prekliatci odporní!

A v Ríme? Som si istý pred podobným sprisahaním, aké otriaslo Pavlom Druhým? A Pius! Ten dobre vedel, prečo po celý čas svojho panovania býval radšej všade inde ako v Ríme! Colonnovci, Savelliovci, Orsiniovci, Croceovci, della Vallovci bojovali vo všetkých uliciach a námestiach. Rím ustavične kypí krvou. Môžem ja, Sixtus, vikár Spasiteľov, vládnuť iba mocou duchovného slova, keď stále musím byť pripravený na útek za padacie mosty Anjelského hradu? A sú to kruté priezory jeho strielňami, ktorými potom vidím vysoké štvorboké veže nepriateľov, ich paláce, ich delá a vojská! Kdekto ma chce zhltnúť, bojujem proti všetkým, nesiem meč ku bránam ich miest, a keby som tak nerobil, spoja sa a rozdrvia ma. Všetko je im dôležité, iba tiara je im na posmech, nevraživosť a nenávisť.

Exkomunikácia? Interdikty? Nesporil som tým. Vztýčil som sa vo svojej moci a udrel svojím hnevom o ich hradby. Rozkázal som, a vo všetkých benátskych chrámoch zlomili kňazi sviece a v čiernych ornátoch vystúpili na kazateľnice, aby stade zvrhli kameň na znak môjho hnevu, kameň, skadiaľ predtým padala na ľud lahodnosť božieho slova. Rozkázal som, a umĺkli zvony, zatvorili sa krstiteľnice a hroby. Vraj bolo počuť hlas svätcov v opustených kostoloch nad zradným mestom, ktoré bolo plné nepokrstených, nepochovaných, ktorého oltáre spustli a svätostánky museli ostať otvorené, vyrazené, prázdne, bez plachetky a svetiel - - - Prekliate mesto malo byť alebo vytrhnuté zo svojej bahnitej pôdy, alebo zrazené na kolená v pálčivosti pokánia. A hľa, o týždeň kráčal Benátkami somár a mal na krku na posmech priviazané moje buly - - - Nemôžu sa dočkať mojej smrti, tí Benátčania! Až sa dozvedia, že som umrel, istotne rozkážu usporiadať slávnostný karneval a budú sa radovať a tancovať, ako sa radovali a tancovali nad smrťou Pavla Druhého.

Mária Panna, kľačím teraz pred tvojím obrazom, ktorý som si priviezol z Paduy, a vzlykám. Možno je lepšie, keď pápež plače, ako keď hrozí. Prečo som radšej navždy nesmel ostať v Janove! Spomínam - - - Spomínam naň tak, ako len vládze starý človek. Janov, môj Janov, slnečná mušľa, lastúra večierkami purpurová!

A ticho mojej františkánskej cely, oblok otvorený do rannej záhrady, plnej púpät, kde sú biele iskrivé chodníky, rozhodené ako slnečné lúče v tráve, chodníky, po ktorých sa budem prechádzať v rozjímaní po svojej rannej omši a pripravovať si opäť jednu zo svojich kázní, na ktoré ľudia prichádzali až zďaleka. Áno, vtedy som ešte netušil, že ja, františkánsky kazateľ Francesco della Rovere, dôjdem po tých bielych kazateľských chodníkoch až sem - - -

Mária Panna, dva nové chrámy som ti v Ríme vystaval a povolal som majstrov Mantegnu z Mantuy a Melozza da Forli, aby krásne a zbožne namaľovali tvoje obrazy pre naše oltáre. Verím, navzdory toľkým doktorom Písma, v tvoje nepoškvrnené počatie, najučenejšie škriepky mojich teológov túto moju vieru nezničia a ja vystaviam na poctu a oslavu tvojej nepoškvrnenosti krásnu kaplnku, omšu prikážem a osobitné kňazské hodinky. Teraz sa na to odvolávam! Založil som sviatok tvojho obetovania v chráme. Teraz sa na to odvolávam! Teraz sa k tebe utiekam vo svojich strastiach a ty vieš, že je ich veľa, lebo ustanovil ma boh vladárom nad ľudom nenávistným, spupným a nerestným. A niet nikoho, kto by mi pomohol. Hľa, večer rímsky - - -

Náhrobok Júliusa II. 1545. San Pietro in Vincoli, Rím

Moje duchovenstvo sa utešuje tým, že pápeži umierajú skoro. S novým pápežom prichodia nové obročia, nové prebendy, nové dôchodky, nové príjmy a hodnosti. Staral som sa o nápravu, radil a napomínal. Nikto nemôže povedať, že by som nebol prísny vo veciach viery. A hľa, povstal nedávno generál augustiniánov a bez trestu na zhromaždení ostatných vyhlásil: „Zvolený bol pápež v blude, žije v blude a zomrie v blude.“ Tak o mne hovorí moje duchovenstvo - - -

V tú noc pred konkláve - - - v ktorom ma zvolili - - - v tú noc - - - keď odo mňa odišiel kardinál-kancelár Roderigo Borgia - - - keď mi bol oznámil svoju pomoc - - - v tú noc po modlitbách - - - mal som sen - - - nie, nebudem spomínať - - - nechcem na to myslieť - - - nie, nie, nie!

Sixtus zdvihol hlavu zo zopätých dlaní, ale jeho ťažké starecké viečka klesli. Lepšie bolo premýšľať s očami zatvorenými. Pod oblokmi sa prehnal prudký jarný vietor, víchrica, ktorá vyvracia popravné koly, rozmetáva strechy a orlie hniezda, trhá plachty lodí a koruhvy pápežských vojsk, vietor zlý a syčiaci, víchrica, akú počul Dante v druhom kruhu Pekla a ktorá sa tiesňavami skál predrala na svet.

Na tvár sa díva človek, ale boh číta len v srdci. Aké je asi srdce toho Lorenza Mediciho? Nie, on nikdy nevešia, ani na okná paláca Signorie, ani na hradby, prečo nevešia? Prečo nemusí ako ja vládnuť mečom, a predsa ho všetci poslúchajú?

Všetci číhajú na moju smrť. Som pápež. Všetko číha na môj zánik. Poslední prícestní zbojníci tak ako Sväté collegium. A za Alpami francúzsky Ľudovít, pri mojich brehoch pekelný pes Mohamed Druhý, z dopustenia božieho poslaný na svet, ktorý istotne teraz rokuje s niektorým z mojich kniežat o vpád do Talianska, ako už rokoval toľko ráz! Lebo s pohanmi sa uzhovárajú kresťanskí vladári proti mne - - -

Pripravoval som krížovú výpravu. Konal som, prosil, zaprisahal, vysielal posolstvá na všetky dvory, až ako žobrákovi, na ktorého sa potom už nemyslí, hodili mi toľko almužien, že som mohol vystrojiť deväťdesiat galér - - - Ledva sa doplavili k ázijským brehom, áno, ledva sa doplavili na miesto svojho zničenia a skazy. Deväťdesiat žobráckych galér proti nespočetnej sile tureckej malo byť takmer triumfom kresťanskej pomoci, ba pýšili sa tým prenáramne!

Bože môj, v akých časoch si ma to ustanovil byť tvojím zástupcom! „- - - ut ad vitam una cum grege sibi credito perveniat sempiternam —“, tak sa za mňa modlia v chrámoch po celom kresťanstve. Aby som obsiahol večný život so stádom mi zvereným. Hľa, akými cestami ta smerujeme, bože! Deväťdesiat galér!

Možno predsa len má pravdu kardinál Borgia. Vyslal som ho rokovať o novú pomoc proti Turkom do Španielska. Teraz sa vrátil. Pomoc nepriniesol, ale dohovoril tam - - - svadbu. Taký je kardinál Borgia. Oženil Ferdinanda, toho Aragónskeho, s Izabelou Kastílskou a vrátil sa s poctami, dôstojenstvom a zlatom. Aj on hrá sám pre seba, ako všetci, a hrá dobre. A to je kancelár Cirkvi, prvá osoba po mne v celom kresťanstve!

Môj drahý Giuliano ho nenávidí na smrť. Denne mi vravieva: „Pozor na kardinála Roderiga! Nepoznám ľstivejšieho a úskočnejšieho človeka nad tohto Borgiu! Ak ho nezničíme včas, bude navždy koniec della Roverovcom - - -“

Ale ja nechcem zničiť nikoho, len toho Mediciho!

O koho sa oprieť, komu dôverovať? Komu veriť? Na koho sa obrátiť? Kto mi ešte môže vyčítať, že som povolal všetko svoje príbuzenstvo, obklopil sa ním a obdaroval ich purpurom a poctami a bohatstvom? Veď nemám nikoho, len ich. Ostatne, ja som nevynašiel titul a hodnosť „kardinála-synovca“, to môj predchodca, tiež Borgia, Kalixt - - -

V temnej pápežskej izbe počuť mnoho hlasov, ktoré by tam vo dne nik nepočul. To však nehovoria tiene, to je viacej. Myšlienky pápežove idú pomaly ako pohrebné vozy. Rekviem oných podivných hlasov ich sprevádza, temné miserere od nízko klenutého obloka, za ktorým slabo zhasína deň. Starec medzi tým všetkým vyzerá, akoby bol pochovaný za živa, akoby bol pochovaný posediačky.

Teraz zašepkal meno. Temná ozvena tieňov si ho vracala, až dohaslo na čiernej stene, ale nie v myšlienkach starcových. Opakuje si ho znova, akoby sa s ním maznal, a tiene ho vracajú, odmietajú, tiene sa plazia inde, kde ho ešte niet. Ale starec naklonil hlavu nižšie k prsiam a šepká ho opäť, akoby chcel, aby ho jeho srdce počulo a prijalo.

Môj drahý Pier Riario - - -

Už je to vyslovené hlasnejšie, a keby tiene mali hlas, počul by starec ešte viac než to podivné stenavé šuchotanie v kúte temnej izby. Ale on nepočuje nič, iba toto meno, pre neho také sladké - - -

Môj drahý Pier Riario - - - Tak veľmi som ho miloval, že ešte teraz nemôžem naňho pomyslieť bez zovretia srdca - - - Mládenček krásny, mladý a urastený, najkrajší lístok na kmeni della Roverovcov, dubu večne zeleného - - - Áno, priznávam, ja som to chcel. Ja som uzhovoril vojenskú pomoc verného Galeazza Mariu, ktorý mal za to dostať lombardskú korunu - - - áno, jeho vojská mali nenazdajky obkľúčiť Rím, všetkých tých rímskych nepriateľských barónov a patricijov mali odzbrojiť a ja som sa mal vzdať tiary v prospech svojho mladuškého synovca, môjho drahého Piera - - -

Aký to bol obrovský plán! Môj drahý synovec pápežom, môj drahý Girolamo, ktorého všetci pokladajú za môjho syna, svetským vladárom - - - všetko, celé Taliansko zjednotiť duchovne aj svetsky pod jedným žezlom, pod vládou jednej krvi, pod panstvom della Roverovcov - - -

Všetko uzrievalo krásne. A kardinál Pier sa už zriekol svojho dvora neviestok, obmedzoval svoje mladícke hýrenia, nehovoril už tak ľahkovážne o svätých pravdách našej viery, prepustil svoje milenky, pripravoval sa na pápežstvo - - -

Ťažko spomínať, nikdy to nepochopím. Nikto o našom pláne nevedel, len my traja a boh. A predsa sa všetko zrútilo. Môjho Piera mi otrávili Benátčania a verného Galeazza Mariu zabili katilínovci milánski - - - Znezrady, všetko znezrady. Nikdy to nepochopím, len boh to vedel a my traja.

Miláno! Malo byť stredom celej Lombardie, ale teraz tam vládne vrah Galeazzov, Lodovico Sforza, ktorému pre jeho tmavú tvár a čiernu dušu hovoria Moro, taký pes černošský, väzní Galeazzovho synčeka a hrozí francúzskou pomocou, ešte z toho bude vojna, bude opäť nová vojna, som už, bože, starý človek a dosiaľ ani jeden z mojich plánov sa mi nevydaril! A Lorenzovi Medicimu sa darí všetko!

Sixtus zovrel prudko päste a pritisol si ich na prsia. Zasa tá ostrá hrýzavá bolesť pri srdci. Pápežské srdce užierala choroba. A zvonili už na Angelus Domini. Prepočul.

Kdekoľvek vstúpim, narazím na Mediciho. Ku dvorom ostatných vladárov posiela ako poslov vždy len básnikov, hudobníkov, maliarov - - - a jednako vždy potom narazím na pradivá zmlúv také husté, že ani meč môjho drahého Girolama ich nemôže rozťať. Všade proti mne nastrkuje svojich ľudí. Kadejaký bezvýznamný condottier, s ktorým už dávno by bolo možné sa dohodnúť, aby vzal odmenu z pápežskej pokladnice, stavia sa teraz na odpor. A Medici, akoby bez účasti o moje veci, naďalej skladá svoje pohanské rytmy, dišputuje s platonikmi, zbiera sochy, kamey, zakladá knižnice a akadémie a pritom delá, podpaľované jeho rukou, hrmia proti vojskám môjho Girolama v Romagni, pred Forli a Immolou - - -

A vtedy ku mne prišiel človek z Florencie, úprimný človek, verný Pazzi, dobrý Pazzi, dobrý Francesco Pazzi, a ponúkol imanie aj životy svojho rodu. Váhal som. Ty, bože, vieš, že som váhal, celý rok som váhal. Ale vidím, že podobrotky sa Lorenza nezbavím. Strašná a hlodavá nenávisť Pazziovcov proti Mediciovcom by aj tak raz vyvrela vraždením. Tí Pazziovci vedia diabolsky nenávidieť. Keď mi dobrý Francesco Pazzi rozprával o Giulianovi a Lorenzovi Mediciovcoch, dusil sa od zlosti a v jeho horúčkovito rozpálených očiach bolo vidieť toľko ohňa, že všetko musel vidieť čerstvo. A volil také zvláštne slová - - - Nie, nič predo mnou neskrýval, z každej vety bolo poznať tú mučivú, vyprahnutú túžbu - - - Jeho pohyby boli prudké, náhlivé, nepredvídané. Pri niektorých slovách ani čoby sa vymršťoval na skok, jeho rýchle, chvejúce sa prsty ustavične čosi drvili, golier, okraj kabáta, sponu na čiapke. Áno, požehnal som mu. Nenávisť, ktorá by hriešne spôsobila mnohé nešťastia, využil som na osoh Cirkvi. Pazziovci vo Florencii! To má Medici z toho, že nikdy nevešal na okná paláca Signorie. Tak mu treba. Je rozhodnuté. Ty vieš, bože, že som celý rok váhal. Ale Francesco Pazzi chodil takmer denne a listy môjho drahého Girolama od Immoly ma čoraz väčšmi vyzývali, naliehali, nabádali, zaprisahali. I uchopil som svoju silu do oboch rúk a navždy rozpoltím uzol všetkého nešťastia. Neznesiem už naďalej ustavičnú prekážku. Cesta musí byť bez záškodníkov, bez posmešného pohŕdania, všetci mŕtvi nášho rodu idú so mnou. Môj drahý Pier! Vždy mi radil navždy vypáliť to florentské hadie dúpä, a dnes som ho počúvol. Všetka moc od boha a od ľudí je mi daná, aby som vládol, a nie aby som sa jednal a prosil.

Okná, okná rímske, okná vatikánske.

Okná florentskej Signorie.

Madona Doni , Svätá rodina, (obraz, Florencia, Galleria degli Uffizi, 1503 – 1506)

Sixtus nachýlil hlavu a chrčavý vzdych sa mu vydral z pŕs. Vietor pod oblokmi už dávno bol ustal, vyčistená obloha sa klenula, opretá o hroty chrámov, ako víťazný oblúk. Zneli zvony, ale nepočul ich.

Spal.

Zatiaľ traja mužskí, ktorí niesli na jeho rozkaz smrť do Florencie, zvoľna postupovali ulicami postriebrenými mesačným svetlom a ľudia, ktorí na nich čakali v bráne, viedli ich teraz postrannými ulicami, ktoré neboli prepínané v noci reťazami. Ku domu Pazzi sa muselo prejsť pozdĺž chrámu S. Maria del Fiore a arcibiskup Salviati rýchlym pohybom ruky, obťaženej prsteňmi, zhasil slová Francescove, ktoré mohli byť neopatrné a nepremyslené. Lebo netreba na ulici vykrikovať kostolné tajomstvá, hoc by to bola ulica za noci. A jednako Francesco Pazzi netrpezlivou dlaňou pohladil kameň chrámu, ale nie zo zbožnosti. Noc bola tichá a plná jari. Florencia bola strieborná a len na svitaní sšedne. Ticho bolo hlboké ako mlčanie sna a práve tak nemalo dna. Ale keď vošli do ulice S. Jacopo, tma sa im prihovorila.

Ozval sa dunivý ťažký hlas, dlhé a ťahavé zahrmenie, ktoré sa predlžovalo, násobilo a mohutnelo. Condottier de Montesecco strhol arcibiskupa k sebe a teraz, prikrčení k múru a dlávení hrôzou, čakali, čo bude ďalej. Hromový zvuk sa opakoval. Zahrmenie rástlo a vychádzalo zo zeme, dralo sa z podzemných hlbín, otriasalo domami, tma revala dlhým rachotom, akoby sa v nej valili prúdy podzemných vôd, a dunenie sa ozývalo v toľkých ozvenách, akoby celé mesto malo byť vyburcované na poplach. Nie krik vežného strážcu, nie poľnica stráží, nie zvonov hlas, ale tento duniaci, temný a hromový zvuk roztrhával noc, tmu a srdcia votrelcov. Temné hrmenie sa rozlieva všade.

Madona Doni , Svätá rodina, detail

Vzduch sa chveje pod jeho nárazmi pod Loggiou dei Lanzi, na múroch Palazzo Vecchio, triešti sa nad vlnami Arna, rozbíja sa o Ponte S. Trinita a teraz sa zadunenie opäť vzdulo a vzopälo od Prada až k Borgu S. Apostoli. Je všade, sú tým napadnutí, zaskočení, bije ich, zráža a vrhá do tmy a opäť naspäť k domovému múru, rozohrieva pôdu pod ich nohami. Je to zvuk rachotiaci a splývajúci ako tekutý kov. Prediera sa z vnútra zeme a otriasa kameňmi, valí sa ulicami pozdĺž domov, a kým doznie, už sa opäť zem otvorí a hrmí to znova a znova - - -

„To revú levy!“ vykríkol Francesco. „Levy Mediciovcov! Prebudili sa zvieratá v levovej jame a revú - - -“

Tma znova otvorila pažerák a všetko okolo zadunelo temným revom. Francesco nahmatal vybíjané klopadlo na rozložitých dverách. Razom sa im otvorili ako ľuďom, na ktorých už dlho čakajú. Zhltla ich tma. Už vošli. Už neboli.

Ale levy, heraldické zvieratá Florencie, levy mediciovské, revali vo svojich jamách ešte dlho do noci.