Text © 2018 by Danica Hričová

Jacket design © 2018 by Vladimíra Rozložníková

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Korigovala Hana Brunovská.

Obálku navrhla Vladimíra Rozložníková.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2018

ako svoju 1193. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5872-3

Venujem Adamovi, Palinovi a Šarlotke

Len veci navždy stratené nás nútia k tomu,

aby sme pre ne donekonečna hľadali pomenovanie:

je to mánia pomenúvať stratené veci dovtedy,

kým sa k nám nevrátia.

GÜNTER GRASS

KAPITOLA 1

Kedysi, keď sme boli malí (niekedy v osemdesiatych rokoch)

Ja

Celkom dosť som si pamätala. Napríklad ako som stála na chodníku pred našou bytovkou v červených menčestrových gatiach na traky s vyšúchanými kolenami, účes podľa hrnca, s ofinou nakrivo, mohla som mať asi tak osem, aj keď ktovie, lebo tie spomienky sa časom stierajú a zlievajú do bezfarebnej guče, ako keď sa do seba nenávratne zmiešajú všetky možné farebné druhy plastelíny.

Pozerala som fascinovane na dvoch starších chlapcov, ako chloroformom na vate trávili v poháriku obrovského zeleného chrobáka. Chrobáka mi bolo ľúto, ale zachovala som sa hrdinsky a ani raz som nesúhlasne necekla. Lebo tí dvaja boli starší a zasväcovali ma do svojho rituálu, čo som v tej chvíli mohla považovať za česť, keďže som bola iba malá, síce zlatá, ale neduživá bytosť s ozaj nešikovným účesom a unisex nonsexi socialistickým svetríkom.

No a neskôr to už s tým hmyzom až taká zábava nebola, lebo niekedy zhruba v tom čase jeden chlapec kvôli mne zožral dážďovku. Trochu som ho k tomu aj vyprovokovala, pretože sa mi tesne predtým bez hanby a zbytočného okolkovania priznal, že ma miluje. Presne takto sa vyjadril, pritom nemohol mať viac ako osem, a ja som to ako správna žena okamžite zneužila. V skutočnosti som sa ho iba chcela zbaviť, lebo mi to vyznanie bolo nepríjemné, ako keby ma bol napríklad oslintal.

A ten, kto bezhranične miluje, je predsa hodný opovrhnutia. Tak som ho vyzvala na tento odporný akt s podtextom: keď ma miluješ, tak ju zožer a dokáž to, a on to bez mihnutia oka urobil. Bolo to nechutné, ale dotyčný dokázal svoju lásku, ako sa patrí.

Spomienky časom bledli, ostávalo len to, čo nejako hlbšie a silnejšie zarezonovalo, a to potom dotváralo celú mozaiku žitia.

Hrdinské činy, akty zbabelosti, hocičo, čo bolo niečím výnimočné. Ostatné „išlo do plynu“. V pamäti však často zostáva to, pri čom niekto alebo niečo muselo nevyhnutne trpieť, alebo čo všetko pri tom zahynulo.

Vyrastať v hlbokom socíku malo svoje výhody, ktoré sme aj tak pochopili až s odstupom času. Moja sestra Lucia bola odo mňa o dva roky mladšia a odjakživa bola za hviezdu. Rad-radom vymetala recitátorské súťaže, s prehľadom ich vyhrávala a pri oslavách pravidelne celej rozvetvenej rodine s oduševnením recitovala Mor ho. Otec bol na ňu očividne hrdý. On miloval jej bohémstvo a extrovertnosť, aj keď ju občas kritizoval za jej jemný, veľmi skoro sa rodiaci afekt. No videla som, a videli to všetci, že ju jednoducho žral.

My s bratom Rasťom sme boli len tak na okraji. Na okraji priepasti, otcovho záujmu, záujmu celého okolia. Boli sme ako temné bytosti, sivé eminencie, ktoré zasiahli, keď bolo treba, no za normálnych okolností si nás nikto veľmi nevšímal.

Raz Luciu neobsadili v školskej hre, urobila škandál, otec loboval u učiteľky, no tá bola neoblomná. Nakoniec musela Lucia potupne prísť hrať jedine namiesto nejakej, čo ochorela. Ale chopila sa svojej šance a dala to. Domov priniesla čokoládu z Tuzexu a ešte tri týždne s ňou nebola reč, keďže mala pocit, že nielen podala hviezdny výkon, ale zachránila svet. A tú ťažko nahonobenú čokoládu sme jej s Rasťom aj tak potajomky zožrali, na čo nám ona podpálila školské zošity, a otec ju za to nevyhrešil.

Lucii sa vždy všetko prepieklo, aj vtedy, keď ma ostrihala na ježka. Dala mi to do postupky, tak trochu na Dunča, ale tak umne, že aj Steven Tyler v osemdesiatych rokoch by sa červenal. Mama plakala, zalamovala rukami, potom mi strašným spôsobom vynadala (mne!!!) a odtiahla ma za tie dokatované škuty ku kaderníčke, ktorá tento akt pomsty už načisto dokonala.

My sme však tak strašne chceli rýchlo vyrásť, hrabali sme sa v maminých naftalínom nasmradnutých kožušinách, ktoré mala uložené v lodných kufroch, a umelohmotných koráľoch, kradli sme jej rúže a krémy. Lucia mala fantastický nápad – zliať všetky mamine voňavky do jednej nádoby, doplniť trochu vodou a dať do mraziaka. Keď na to prišli, lebo celá kuchyňa začala zaváňať ako kurtizánin kufor, mama zvozila mňa, lebo som najstaršia a mám mať rozum. Lucii som hlavne závidela to, že vždy vedela, čo od života chce, ten jej úplne jasný smer a ctižiadosť, to len ja som tápala v tme, až kým sa mi úplnou náhodou nevynorili nenormálne možnosti.

Rasťo bol najmladší, trochu nevýrazný brat, taký dobráčisko, vždy trochu pozadu za nami, zamiešal nám ešte karty v živote, keď ako vysokoškolák zomrel a my sme to museli ísť povedať rodičom.

Lucia vždy snívala o veľkej hviezdnej kariére. Že ju budú ľudia spoznávať, vrhať sa pred ňou na kolená a žobroniť o autogramy. Že bude visieť v chlapčenských izbách na plagátoch. Že keď ukáže prsník, budú jej platiť milióny. A keď ukáže dva, tak to už sa ani nedoplatia. Že bude veľká a slávna. Aj to dosiahla, len to bolo trošilinku inak, ako si to celé vysnívala, keď bola malá.

KAPITOLA 2

Lucia svoj cieľ dosiahla (?)

Lucia

Lucia na pľaci hrala ako odušu a ako vždy dala do toho všetko. V zakalenom jazierku ju držali za lýtka dvaja potápači, ona sa mala na pokyn vynoriť, povedať repliku, tak aby z nej tuhla krv v žilách, a potom sa ladne, v čo najväčšej tichosti ponoriť naspäť pod hladinu.

Pointa bola urobiť to všetko na sekundu presne a hlavne nezaváhať.

Keďže pod vodou nebolo počuť ani mäkké f a ona už päťkrát zmeškala nástup, za čo si od režiséra vyslúžila riadnu smršť tých najkreatívnejších nadávok, asistent jej mal dať pokyn a na druhej strane vybetónovaného jazierka zatľapkať rukou po hladine.

Lucia so zadržaným dychom sledovala capotajúcu sa ručičku. Vtedy vedela, že ide jej chvíľa, musí sa predrať na hladinu a predniesť svoj duchaplný text.

Vynorila sa a s gráciou jej vlastnou pohodila mokrou hrivou a odbľabotala repliku. Hnusné zelené riasy a lekná jej vždy pristáli navrchu hlavy, nech sa snažila, ako chcela, zakaždým to mala pre kameru veľmi nevhodne prehodené cez tvár, riasy jej trčali z uší a z nosa, a tak museli záber dookola opakovať, aby sa zachovalo všetko možné estetično, ktoré existuje v rámci možností vynorenia sa zo smradľavej vody.

Napriek objektívnym prekážkam dala do toho všetko. Hrala oduševnene. S vervou. Vložila sa do toho. Milovala to!

„Neafektuj!” ziapal režisér, v štábe nenazývaný nijako inak ako Cholerik.

„Ale nemôžem nedýchať, je tu kosa, tá voda je zelená a pláva tu planktón. Doriti!“

„My vieme, že je to životný výkon, a práve PRETO sme rolu zverili tebe! A planktón je neviditeľný mikroskopický organizmus, čiže ho ANI TY nemôžeš vidieť, LÁSKA.“ Cholerik rád zvýrazňoval niektoré slová, pričom to nemuseli byť v zásade tie, ktoré zvýraznené mali byť, a to niekedy dodávalo jeho intonácii falošný tón. Všetko tajomstvo pritom tkvie v intonácii, ako často zvykol poúčať ostatných.

„Nevolaj ma láska!“ zvreskla Lucia.

„Okej, láska.“

Lucia neznášala, ako si z nej usiera, ale so žaburinou na hlave sa dalo len ťažko dôstojne argumentovať, a jej inak pomerne vysoké IQ padalo priamo úmerne s ľadovou vodou tiež do mínusových hodnôt. Neostalo jej nič iné, ako sa znova dať vtiahnuť pod vodu dvoma neoprénovými chlapmi, ktorým ešte doteraz ani raz nevidela do tváre.

„Márnivý čas radosti, po deviate!“ zaškrečala klapka, Lucia dala ďalší hlboký nádych a už ju ťahali dole.

Točili pri malom kaštieli, čo bol replikou francúzskeho zámku, ktorý dal akýsi panovník za dávnych čias postaviť svojej drahej manželke.

Genius loci bol už však od tých čias dávno fuč, kaštieľ odvtedy miliónkrát zamorilo stádo filmárov, unudených intelektuálov a ďalších členov štábu, ktorí sa už nevedeli dočkať obednej pauzy a takzvané televízne kváziumenie im nič nehovorilo.

Točili desaťdielny historický krimiseriál a Lucii sa po náročných kastingoch ušla úloha ducha panovníkovej mŕtvej ženy, ktorá ho chodila mátať v jeho najhorších predstavách. Ani ju nemuseli veľmi maskovať. Žaburina na hlave spravila svoje. Smrdela tým zatuchnutým jazierkom a vyzerala viac ako príšerne.

Dobrovoľne by sa takto rozhodne zhovadiť nenechala.

Dobrovoľne rozhodne nie.

Ona mala zhovaďovanie na povel, musela to vykonať preto, lebo jej to niekto prikázal, niekto sa v tom dokonca aj vyžíval, a preto, lebo to niekto napísal.

Skrátka len preto, lebo si to niekto zmyslel. To už bol údel herečiek, napriek veľmi mylnej a skreslenej predstave širokej verejnosti o červených rozprestretých kobercoch, vykúrených karavanoch na pľaci a kateringu s pravidelným prísunom homárov a kaviáru. Langusty, kaviár aj koberce boli len bohapusté a naslovovzaté klišé.

„Herectvo je, moji zlatí, rehoľa,“ zvykla im s varovne zdvihnutým obočím hovorievať ich pedagogička, herečka, onoho času národná umelkyňa, ešte keď boli študenti a už od začiatkov školy sa mali v študovni hádzať o zem a ponižovať sa na počkanie. Potom ich zas na počkanie ponižovali režiséri, ktorí si z nich robili handry do svojich študentských predstavení, a nakoniec scenáristi, ktorí im písali nevídané sprostosti a tým ich držali pri živote, lebo veď z čoho iného by žil taký herec, ak by nehral.

„Moc veľké bubliny púšťaš! Neviem to natočiť! Zvuk je nahovno! Trochu úspornejšie tam dolu!“ ziapal Cholerik z plných pľúc.

„TAK SORRY, ŽE DÝCHAM! Môžem tu aj zdochnúť, ak treba!“ vybuchla Lucia po sedemnástej klapke, vyfľusla zelenú vodu a mala s tým chuť praštiť.

Aj by to už naozaj vtedy zabalila, keby ju v tej chvíli nebol ten sadistický egoistický človiečik po tej osemnástej konečne nepochválil.

„No vidíš! Krásna bola! Obraz hotový! Obedná pauza!“ Štáb sa rozliezol.

„Väčšiu pučovinu som v živote netočila,“ prevracala cez pauzu oči produkčná Marta, známa aj ako podržtaška. To však hovorila vždy a zakaždým, lebo to už tak akosi patrilo k obligátnemu štábovému frflaniu.

Lucia fajčila s ňou a ďalšími kolegyňami, z ktorých sa každá na niečo sťažovala. Jedna mala neznesiteľné péemes, druhá v noci veľmi živú zlú nočnú moru so svojím ex, ktorý v nich pravidelne vstával z truhly, tretia opicu, už tretiu za sebou a už sa prestal osvedčovať aj starý známy systém klin klinom. Lucii bola len zima a drkotala sa v erárnej kostymérskej mikine, a nemohla sa ani len osprchovať, pretože poobede v jazierku pokračovala s nadväznou klapkou. Všetky starosti kolegýň jej pripadali malicherné, keď človek smrdí, je nevyspatý a hlava mu ubieha do tých najtemnejších zákutí, ktoré sa v poslednom čase nedobrovoľne automaticky oživovali, keď je ponižovaný a keď už sa raz necíti docenený a nevie, čo by si počal so svojím životom. Nebolo to tak, ako to malo byť. Nenaplnili sa jej predstavy, dokonca mala pocit, že ani zďaleka. Hviezdne nebo sa nielenže nekonalo, ale okolo neho ani náhodou nešlo.

A v ten deň ju ešte aj dorazil Cholerik, ktorý považoval za potrebné jej cez pauzu dať pár skvostných rád do života, ktoré skryl za smerodajné pripomienky k jej hereckému výkonu.

„Bola by si dobrá, to vieš.“

„Kedy?“ Lucia vedela, že príde nejaký háčik. Ako vždy.

„Keby si mala niečo navyše.“

„Čiže sa mám v ďalšej scéne vyzliecť.“ Zasmial sa.

„Vidíš. To je tvoj problém. Si prvý plán. Furt prvý plán.

Chýba ti trochu tej nadstavby.“

„Tak, hľadám to ešte. Herectvo je rehoľa.“ Tváril sa, že nepostrehol iróniu.

„Na kastingu si bola lepšia,“ povedal jej. „Máš trému alebo nervy, alebo ti niekto nedal?“

„Na kastingu si ma nenútil textovať s hlavou v lavóre v skysnutej vode.“

Lucia ho mala plné zuby. Kedysi býval talentovaný, teraz točil sprostosti, v ktorých musela hrať. Ako sa to vezme, musela ako musela. Vlastne áno, musela. Predtým spolu s Cholerikom niečo mali, už sa to však zdalo ako sto rokov. Bolo to ešte počas školy a tesne po, keď ešte nikto nevedel, kto spraví dieru do sveta a kto, naopak, zapadne do kanálov umeleckého zabudnutia a skončí v lepšom prípade v reklamke, v tom horšom v štátnom psychiatrickom zariadení. Takže v tom čase študentských liet bolo treba taktizovať a držať sa tých správnych ľudí, no bola to akási ruská ruleta. Vtedy nikto nemohol vedieť, kto prerazí a kto nie. Niekedy aj tí, čo sa javili ako najtalentovanejší, skončili na smetisku neúspešných, pachtiacich sa osobností, sotva bojujúcich o prežitie. Navyše, bolo tu dosť rozpoltených osobností a táto práca ich rozpoltenosť ešte viac trieštila, najmä jej rovesníkov, hercov. Zle znášali neúspech. Horšie ako normálni ľudia. Boli nútení sa pretvarovať, keď im bolo akokoľvek príšerne, museli zo svojich najhlbších útrob vydolovať freneticky šťastnú náladu, stvárniť desiatky rôznorodých postáv v krátkom čase za sebou, niekedy aj naraz v jeden deň, aj počas jednej hodiny, jedného predstavenia, dať tvár a hlavu protichodným charakterom, držať v hlave stovky strán textu, čo celé poriadne udieralo na hlavu.

Akoby sa všetko, čo mala Lucia v hlave, v jednej sekunde razom premenilo na nechutnú realitu.

Zazvonil jej telefón. Na displeji svietilo varovnými písmenami MAMA, a to neveštilo nič dobré, lebo mama jej v posledných rokoch volávala, len keď to bolo skutočne viac ako nevyhnutné. Lucia odišla od Cholerika trochu bokom a zdvihla to.

Pozeral na ňu, ako sa jej roztriasli ruky.

Bez slova zložila a ostala tam stáť, v tranze. Nemusel sa nič pýtať.

„Zomrel mi otec,“ povedala a sama tým slovám ani neverila. „Musím ísť,“ začala zo seba zhadzovať smradľavé handry.

„Ale...“ Cholerik rozmýšľal, čo má povedať – roztočený deň, kopa peňazí v lufte. Nesplnia plán. Budú v mínuse, rozpočet v prdeli. Ale smrť je smrť, a ešte k tomu otec...

KAPITOLA 3

Telefonát

Ja

V kaviarni oproti mne sedel trochu neduživý vydavateľ. Sledovala som, ako sa mu trasú ruky a ako sa to nenápadne snaží zamaskovať tým, že si stále potriasal vrecko s cukrom, zrejme mal za sebou ťažkú noc. Pritom vôbec nevyzeral na žúrmajstra, „ale veď tichá voda brehy myje, nezabudni, moja zlatá“, odznelo mi v hlave a ja už som okolo neho spriadala úplne samostatný príbeh. Ako má doma korpulentnú manželku, ktorá ho na jednej strane rajcuje a je od nej takým tým matkovsko-oidipovským spôsobom závislý, no na druhej strane z nej má paniku.

Toto bola moja hrozná a nezničiteľná choroba z povolania. Ona sa nedala udusiť, naopak, len rástla ako tá fantázia z Nekonečného príbehu. Čím viac si želáte, tým viac želaní vlastne môžete mať a fantázia nezahynie. A tie nápady sa hromadia, rastú, bujnejú a prestávajú sa dať ovládať.

Každého adepta som vyzliekla donaha, strhla z neho šaty aj kožu, prešacovala a premlela ho zľava-sprava, dala mu nový život, osud aj koniec, skreslila a pomenila všetky súvislosti jeho života a najlepšie na tom bolo, že on o tom chudák ani len netušil.

Vydavateľ tam sedel a chválil moje knihy, a ja som ako vždy a všade rozmýšľala nad tým, kto by ma vôbec chcel čítať. Možno rovnako frustrované ženy, lebo im to pomáhalo pomenovať vlastné frustrácie a uistiť sa v tom, že ešte vždy je na svete niekto o čosi frustrovanejší. Stále som si však kládla otázku, prečo by to mal čítať niekto, koho čítam ja, a čo môžem tomuto svetu vôbec povedať.

„Podľa mňa by sa táto kniha mohla aj sfilmovať,“ povedal vydavateľ presne v kontraste s mojimi myšlienkami a ešte viac sa roztriasol. To už však nevyzeralo na trému. V hlave sa mi odvíjal ďalší príbeh. Mala som čo robiť, aby som sa dokázala sústrediť na to, čo hovorí.

„Je to veľmi autentické. Až príliš intímne. Nemyslím vulgárne. Akoby ste do toho vložili seba, až do špiku kostí,“ pokračoval.

Pozerala som naňho a nemusela som nič povedať, lebo z môjho výrazu bolo jasné, že sa ma táto téma dotkla. Lebo pravda bola, že tá kniha bola fakt o mne, o nás, bolo to strhnutie mojej vlastnej kože a jej bezprostredné vycapenie na verejnom pranieri.

Odhodila som zábrany a písala všetko, sedela prikovaná na stoličke a trpela ako pes. Išla som za niečo ďalej, čo bolelo, ale pokúsila sa to vyžmýkať celé.

„Ja si myslím, že to bude mať fakt úspech... A to s tou vašou sestrou... to je naozaj pravda...?“

„Tam je toho viac.“

„Myslím... To.“

Zrazu dostal strach, a tak sa radšej rýchlo pozrel do zeme. Tváril sa, že hľadá slová, že sa nedokáže vykoktať, no pritom presne a jasne vedel, čo chce povedať, a čakal, že to zaňho dopoviem.

„Je,“ povedala som nakoniec a on si vydýchol, že nemusí loviť ďalšie slová, lebo sa snažil byť voči mne úctivý. Zároveň pokrútil hlavou, na znak hlbokého ľudského súcitu so mnou, čo všetko som si zažila.

„To je šialené,“ vydýchol si.

„Už je to za nami,“ uľahčila som mu to a on sa konečne mohol prestať tváriť súcitne.

„A nedalo by sa... viete... nemáte náhodou... Luciinu podpiskartu?“

Tentoraz sa zadreli kolieska pre zmenu mne. Pri zmienke o Lucii a jej nehynúcej sláve som sa zježila ako susedov stokilový kocúr, ktorý všetko značkoval, prskal na cudzích ľudí a nekonečne smrdel.

„My sa už roky nerozprávame,“ dostala som zo seba nakoniec. Bolo to jasné. Miluje Luciu. Platonicky a tak, že o tom asi netuší ani jeho údajná korpulentná žena, ktorá by ho za to priľahla, až by sa úbožiak zadusil.

Ospevoval moju knihu, no v skutočnosti mu išlo len o Luciin podpis na jej načančanej podpiskarte. To bol jednoducho môj život. Vždy a všade.

„Takže, teším sa na vydanie. Pôjde to jak teplé rožky,“ vyceril zuby a myslel si, že mi tým zalichotí. Ja som však v skutočnosti o žiadnu slávu nestála, aj keď laikovi by sa mohlo zdať, že som z Luciinho úspechu na nervy.

No toto som jej nezávidela. Toto rozhodne nie.

Popravde, v každej knihe som tŕpla a ovládol ma pocit desivej a nekonečnej hanby. To bol neúnavný, večný kolobeh sebaspochybňovania a sústavný katastrofický stav mysle a duše spisovateľa.

Na druhej strane, bola to vec, ktorá mi dávala neobmedzenú moc. Naozaj a skutočne neobmedzenú, bez hraníc.

Vždy som v knihách vrátila všetko každému. Človeku, ktorý mi bez okolkov zničil život a ďalej sa tým nezaoberal, potom aj mojej matke, Lucii a iným bytostiam v mojom živote, ktoré mi nejakým spôsobom narušili bytie.

Bol to svet neobmedzených možností a fantázie, kde som to mohla natrieť hocikomu, kto si to zaslúžil, aj tomu, kto si to nezaslúžil, a vždy to bolo podľa môjho vlastného uváženia.

Mohla som sa smiať, ako som niekoho zosmiešnila, pričom som ľudí rozmenila na drobné a zaobalila do iných príbehov, až mi z toho vznikla akási zmiešaná hmota, ktorá to celé zabalila do rúška zdanlivej anonymity. Zdanlivej preto, lebo sa tam väčšinou každý spoznal, aj keď som sa to v každom príbehu snažila preosiať do iných súvislostí a skryť to pod mnoho vrstiev bujnej fantázie, ktorou som disponovala od útleho detstva. Niekedy sa však našli aj tí, o ktorých som vôbec nepísala, pretože mi za to nestáli, no napriek tomu ich to buď nadchlo, alebo neprimerane urazilo.

V každej knihe bol však aj kus mňa, odetý do niekoho iného, no vo všetkom bola až naivná úprimnosť, ktorej som sa až do tohto veku nedokázala zbaviť. Všetko moje písanie bolo odrazom nekonečného strachu a zbabelosti.

To v knihách bol svet, do ktorého som s neistotami unikala, moja obrana pred vonkajškom, v silných chvíľkach som si fandila, aké je to všetko kafkovské, načo som sa v duchu vyfliaskala a vysmiala sa vlastnej trúfalosti.

Nikto, kto nepíše, nemôže ani len tušiť, čo všetko sa počas takého tvorivého procesu odohráva v hlave, ako sa mu denne tvorí v hlave zmätok, bojujú proti sebe protichodné myšlienky a názory a denne v hlave premieľa milión kombinácií vzťahov, príbehov, posunov, uhlov pohľadu, myšlienok, ktoré si potrebuje usporiadať, upratať a spraviť z nich niečo významotvorné. Aký má taký človek nepokoj, ako aj mesiace bloku, kde nie je schopný hodiť na bielu obrazovku ani len čiarku, a ak ju už aj hodí, na druhý deň sa mu to zdá tak strašne stupídne, že všetko v bezradnej zúrivosti maže. A že takéto obdobia, keď má pocit, že skončil, že je čistá nula, sa striedajú s prílevom neusporiadaných myšlienok, ktoré ho obháňajú a nedajú mu pokoj, a navštevujú ho zásadne v noci ako démoni. A sú takí zlomyseľní, že ak si ich nenapíše hneď, tak buď strávi noc tým, že si ich vtĺka do hlavy a ráno má z toho v hlave aj tak jednu veľkú handru, alebo ju má, naopak, takú čistú ako ľalia a na nič z toho, čo sa mu v noci veľkoryso objavilo, si nespomenie.

Vydavateľ mi ešte chvíľu ťahal medové motúzy pod nos, trepal niečo o krste a podpisovej akcii vo veľkom kníhkupectve na hlavnej ulici a snažil sa zahatať zlý začiatok rozhovoru a trápne faux pas s Luciou, ktoré si akiste uvedomoval.

Keď som odchádzala z kaviarne, pršalo. V kabelke mi vyzváňal telefón, vedela som, že to bude Lucia, ešte skôr, než som ho vyhrabala z útrob tašky. Tušák je mocná vec, obzvlášť keď ide o ŇU.

Nedvihla som. Vypla som zvonenie a hodila telefón späť do kabelky. Keď som si ju kupovala, zovrelo mi hrdlo, lebo stála viac ako priemerný plat zdravotnej sestry, a ja som mala strašné výčitky. Ospravedlnila som to rozvodom, som chudera, a že si to zaslúžim. Pre istotu som vyhodila bloček, aby mi ho niekto ani len náhodou nenašiel, ako malé decko, ktoré v izbe schováva tajný poklad, na ktorý nechce, aby mu rodičia prišli. Raz som takto v izbe schovala čerstvé slepačie vajcia, ktoré som ukradla z babkinho kurína, v domnienke, že sa mi pod posteľou, pozakrývané handrami a obalené vo vate, vyliahnu a jedného dňa ma budú s pípaním nadšene vítať po príchode zo školy čerstvo vyliahnuté kuriatka. Keď sa z vajec stali záprdky a otec mi ich pri jednom sobotnom upratovaní našiel, v podstate mi neveril, že som ich tam fakt mala na vyliahnutie.

„To vážne nemôžeš byť AŽ TAKÁ sprostá!“ ziapal na mňa a ja som nevedela, čo mám odpovedať.

„Teraz mi povedz pravdu, načo si ich tam naozaj mala!!!“ snažil sa odhaliť skutočný dôvod a skutočnú príčinu, no naozaj to bolo celé veľmi prozaické. A mne začali tiecť slzy bezradnosti, pretože som nevedela, čo viac môžem povedať ako pravdu.

Stále mi duneli v hlave otcove slová, ktoré mi toľkokrát od detstva hovoril, aj keď v iných súvislostiach, a odvtedy som sa z máločoho dokázala spontánne tešiť. „Načo stále potrebuješ pred niekým machrovať? Čo si myslíš, že si viac ako ostatní??!“ A tak som mala pocit, že všetko je zle, všetko, čo robím, je zle, nesprávne, znova.

Pípla mi esemeska, vzdychla som si a znova lovila telefón v drahej kabele.

Očakávala som ďalšie výčitky písanou formou a snahu o efektívne citové vydierania z Luciinej strany. Kým som správu čítala na ulici, na displej mobilu padali kvapky.

Písala Lucia: Budes sa musiet zacat so mnou bavit. Otec zomrel.

Prvé, čo mi napadlo, bolo, že už mi tú kabelku nikdy o hlavu neoplieska a ten bloček som vyhodila zbytočne.