Dan Brown ORIGIN

Copyright © 2017 by Dan Brown

All rights reserved.

Translation © 2018 by Otakar Kořínek

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5877-8

Na pamiatku mojej matky

Musíme byť ochotní zbaviť sa života, aký sme si

naplánovali, aby sme mali život, ktorý nás čaká.

JOSEPH CAMPBELL

FAKTY

Všetky umelecké diela, architektúra, lokality, veda a náboženské organizácie v tomto románe sú skutočné.

PROLÓG

Keď sa starodávna zubačka škriabala hore závratne strmým svahom, Edmond Kirsch preletel pohľadom po zubatom štíte nad sebou. Masívny kamenný kláštor v diaľke, vtisnutý do kolmého útesu, akoby visel v priestore a s tým zrázom čarodejne splýval.

Táto katalánska nadčasová svätyňa odolávala už vyše štyri storočia sile zemskej príťažlivosti a ani o kúsok sa neodchýlila od pôvodného cieľa – izolovať svojich obyvateľov od moderného sveta.

Je to paradox, že budú prví, čo sa dozvedia pravdu, pomyslel si Kirsch a bol zvedavý, ako zareagujú. Z historického hľadiska sú najnebezpečnejší na zemi Boží ľudia… najmä, keď sú ohrození ich bohovia. A ja sa chystám vrhnúť do osieho hniezda planúcu kopiju.

Keď sa zubačka dostala na vrchol, Kirsch zbadal na plošine osamelú čakajúcu postavu. Vychudnutý muž bol zahalený v tradičnej červenej katolíckej sutane a bielej rochete a na hlave mal solideo. Kirsch spoznal vycivenú tvár svojho hostiteľa z fotografií a pocítil nečakaný príval adrenalínu.

Valdespino ma víta osobne.

Biskup Antonio Valdespino bol v Španielsku obávanou postavou – nielen ako dôveryhodný priateľ a radca samého kráľa, ale aj ako jeden z najvýrečnejších a najvplyvnejších obhajcov zachovania tradičných katolíckych hodnôt a tradičných politických postupov.

„Edmund Kirsch, predpokladám,“ zatiahol biskup, keď Kirsch vystúpil zo zubačky.

„Vinný podľa obžaloby,“ odvetil Kirsch s úsmevom, keď stisol hostiteľovi dlaň. „Biskup Valdespino, chcem vám poďakovať, že ste súhlasili so stretnutím.“

„Oceňujem, že ste oň požiadali.“ Biskup mal silnejší hlas, než sa Kirsch domnieval – jasný a prenikavý ako zvon.

„Nestáva sa často, že sa na nás obrátia muži vedy, najmä nie vášho významu. Tadiaľto, prosím.“

Keď viedol Kirscha cez plošinu, chladný horský vietor mu bičoval sutanu.

„Musím sa priznať, že vyzeráte inak, než som si vás predstavoval,“ povedal Valdespino. „Očakával som vedca, ale ste celkom…“ Uprel trocha pohŕdavý pohľad na Kirschov luxusný oblek Kiton K50 za šesťdesiattisíc dolárov a poltopánky značky Barker. „Štýlový, to je to správne slovo?“

Kirsch sa zdvorilo usmial. Slovo „štýlový“ vyšlo z módy už pred desaťročiami.

„Prečítal som si zoznam vašich úspechov, no nie je mi z toho celkom jasné, čím sa vlastne zaoberáte,“ pokračoval biskup.

„Špecializujem sa na teóriu hier a počítačové modelovanie.“

„Takže vytvárate počítačové hry pre deti?“

Kirsch vycítil, že biskup nevzdelanosť iba predstiera, lebo chce vzbudiť dojem, že je svojrázny. Vedel však, že Valdespino je mimoriadne dobre oboznámený s technológiami a často pred ich nebezpečenstvom varuje. „Nie, vážený pane, teória hier je matematické odvetvie, ktoré sa zaoberá modelmi, aby sa dala predvídať budúcnosť.“

„Aha, áno. Čítal som, že ste pred niekoľkými rokmi predpovedali európsku monetárnu krízu. Je tak? A keď to nikto nepočúval, všetko ste zachránili vynájdením počítačového programu, vďaka ktorému Európska únia vstala z mŕtvych. Ako znie ten váš preslávený citát? ,Ako tridsaťtriročný som v rovnakom veku ako Ježiš Kristus, keď predviedol svoje zmŕtvychvstanie.‘“

Kirsch sa nahrbil. „Nevhodná analógia, vaša excelencia. Bol som mladý.“

„Mladý?“ Biskup sa zasmial. „A koľko rokov máte teraz? Odhadujem štyridsať.“

„Presne.“

Biskup sa usmial. Silný vietor mu naďalej nadúval sutanu. „Nuž čo, zem mali zdediť pokorní, ale namiesto toho prešla do rúk mladým – technicky nadaným, tým, čo hľadia na obrazovku namiesto do vlastnej duše. Musím sa priznať, nikdy som sa nenazdal, že budem mať dôvod stretnúť sa s mladým mužom, ktorý ten útok vedie. Volajú vás prorok, to viete.“

„Ale v tomto prípade neveľmi dobrý, vaša excelencia,“ bránil sa Kirsch. „Keď som požiadal o súkromné stretnutie s vami a s vašimi kolegami, rátal som iba s dvadsaťpercentnou šancou, že pristanete.“

„A ja som kolegom povedal, že zbožnému je vždy na osoh, keď si vypočuje neveriaceho. Keď počúvame hlas diabla, sme schopní lepšie oceniť hlas Boží.“ Biskup sa usmial. „Pravdaže, žartujem. Prepáčte mi, prosím, starnúci zmysel pre humor. Moja autocenzúra občas zlyháva.“

Biskup po týchto slovách vystrel ruku. „Nech sa páči. Ostatní už čakajú. Tadiaľto, prosím.“

Kirsch sa zadíval na cieľ ich cesty – kolosálnu citadelu zo sivého kameňa usadenú na okraji zvislého útesu, ktorý padal stovky metrov do bujného gobelínu zalesneného úpätia. Tá výška ho znervózňovala, a preto odvrátil pohľad od priepasti a kráčal za biskupom po hrboľatej cestičke na okraji útesu. V mysli sa sústredil na nadchádzajúce stretnutie.

Požiadal o audienciu u troch významných náboženských vodcov, ktorí sa tu zúčastnili na nedávnej konferencii.

Na Parlamente svetových náboženstiev.

Od roku 1893 sa stovky duchovných vodcov takmer tridsiatich svetových náboženstiev schádzali vždy po niekoľkých rokoch na rozličných miestach a strávili týždeň v medzináboženskom dialógu. Medzi účastníkov patrili mnohí vplyvní kresťanskí duchovní, židovskí rabíni a islamskí mullovia z celého sveta spolu s hinduistickými pujarmi, budhistickými bhikkusmi, jainistami, sikhami a inými.

Cieľom bolo, ako vyhlásil parlament, „kultivovať súlad medzi svetovými náboženstvami, budovať mosty medzi rozdielnymi duchovnými smermi a zdôrazniť prieniky všetkých vierovyznaní“.

Ušľachtilý cieľ, pomyslel si Kirsch, hoci to vnímal ako prázdne cvičenie – zbytočné hľadanie náhodných styčných bodov medzi hromadou starodávnych fikcií, bájok a mýtov.

Keď kráčal po cestičke za biskupom Valdespinom, pohľad mu znova padol do priepasti a zišlo mu na um, aká je to irónia. Mojžiš vystupoval na horu, aby prijal slovo Božie – a ja som vystúpil na horu, aby som urobil presný opak.

Kirsch si vravel, že na ten výstup ho motivoval etický záväzok, no uvedomoval si, že k návšteve ho pohla aj poriadna dávka sebavedomia – túžil pocítiť zadosťučinenie, keď zoči-voči predpovie klerikom, čo im bezprostredne hrozí.

Svoju pravdu ste už mali možnosť definovať.

„Pozrel som si váš životopis,“ náhle sa ozval biskup a pozrel na Kirscha. „Ste produktom Harvardovej univerzity, však?“

„Promoval som tam, áno.“

„Rozumiem. Nedávno som čítal, že prvý raz v dejinách Harvardovej univerzity sa noví študenti skladajú z väčšej časti z ateistov a agnostikov, tí, čo sa pokladajú za stúpencov takého či onakého náboženstva, sú v menšine. To je celkom výrečná štatistika, pán Kirsch.“

Na to vám môžem povedať iba toľko, mal na jazyku Kirsch, že naši študenti sú čoraz múdrejší.

Keď došli k starodávnej kamennej stavbe, vietor ešte zosilnel. V šerom priestore vchodu horelo kadidlo a výrazne z neho razilo. Labyrintom tmavých chodieb sa prešmykli dvaja muži a Kirsch žmúril, aby sa mu prispôsobil zrak, keď nasledoval svojho hostiteľa v sutane. Napokon prišli k nezvyčajne malým dreveným dverám. Biskup zaklopal, zohol sa, vstúpil a hosťovi naznačil, aby ho nasledoval.

Kirsch neisto prekročil prah.

Ocitol sa v obdĺžnikovej sieni, ktorej vysoké steny lemovali staré, v koži viazané zväzky. Ďalšie, voľne stojace knižnice vytŕčali zo stien ako rebrá, medzi nimi stáli hrkotajúce a syčiace liatinové radiátory, čo dodávalo celej miestnosti strašidelný nádych, že je živá. Kirsch zdvihol pohľad na galériu s ozdobným zábradlím, ktorá sa ťahala na druhom poschodí, a zaraz vedel, kde sa nachádza.

Slávna Montserratská knižnica, uvedomil si prekvapený, že ho sem pustili. Povrávalo sa, že v tej posvätnej sieni sú isté výnimočne vzácne texty prístupné iba mníchom, ktorí zasvätili život Bohu a žijú odlúčene na tejto hore.

„Žiadali ste o diskrétnosť,“ poznamenal biskup. „Toto je náš najdôvernejší priestor. Vstúpilo sem iba nemnoho ľudí zvonka.“

„Veľkorysé privilégium. Ďakujem vám.“

Kirsch prešiel za biskupom k veľkému drevenému stolu, pri ktorom sedeli dvaja starí muži. Ten vľavo pôsobil vetcho, mal unavené oči a schlpenú bielu bradu. Oblečený mal pokrčený čierny oblek, bielu košeľu a plstený klobúk.

„To je rabín Jehuda Köves,“ predstavil ho biskup. „Je to význačný židovský filozof, ktorý veľa písal o kabalistickej kozmológii.“

Kirsch sa nahol ponad stôl a podal rabínovi Kövesovi ruku. „Teší ma, že vás spoznávam, pane,“ povedal. „Čítal som vaše knihy o kabale. Nemôžem povedať, že by som im rozumel, ale čítal som ich.“

Köves prívetivo prikývol a vreckovkou si poďobkal vodnaté oči.

„A tu,“ pokračoval biskup a ukázal na druhého muža, „tu máte váženého allámu Sajjeda al-Fadla.“

Uctievaný islamský učenec vstal a zoširoka sa usmial. Bol nízky, územčistý, mal žoviálnu tvár, ktorá bola v rozpore s čiernymi prenikavými očami. Oblečenú mal skromnú džallábíju. „Pán Kirsch, čítal som vaše predpovede o budúcnosti ľudstva. Nemôžem povedať, že by som s nimi súhlasil, ale čítal som ich.“

Kirsch sa naňho vľúdne usmial a podal mu ruku.

„A náš hosť Edmund Kirsch,“ obrátil sa biskup na svojich dvoch kolegov, „je, ako viete, vysoko vážený počítačový vedec, teoretik hier, vynálezca a čosi ako prorok technologického sveta. Ak uvážim jeho vzdelanie, jeho žiadosť prehovoriť pred nami tromi ma zarazila. Preto ponechám na pána Kirscha, aby nám vysvetlil, prečo prišiel.“

Po týchto slovách si biskup Valdespino sadol medzi svojich dvoch kolegov, založil si ruky a uprel na Kirscha vyčkávavý pohľad. Tí traja vyzerali ako tribunál a atmosféra zavládla skôr inkvizičná, nie príznačná pre priateľské stretnutie vedcov. Kirsch si až teraz uvedomil, že biskup mu ani len nevyhradil stoličku.

Troch mužov pred sebou si pozeral skôr zadumane, nie vystrašene. Takže toto je svätá trojica, o ktorú som žiadal. Traja mudrci.

Chvíľu mlčal, aby dal najavo svoju autoritu, potom prešiel k oknu a zadíval sa na úchvatnú panorámu dolu. Hlbokým údolím sa ťahali slnkom ožiarené pásy dávnych pastvín a za nimi sa dvíhali drsné končiare horského pásma Collserola. Kdesi v diaľke nad Baleárskym morom sa nad obzorom hromadila hrozivá stena búrkových mračien.

Príhodné, blyslo mysľou Kirschovi, keď predvídal turbulenciu, akú onedlho vyvolá v tejto miestnosti i vo svete vonku.

„Páni,“ začal a prudko sa k nim obrátil. „Biskup Valdespino vás už zaiste oboznámil s mojou požiadavkou, aby toto zostalo v tajnosti. Kým budem pokračovať, chcem dať jasne najavo, že to, o čo sa s vami podelím, musí zostať prísne dôverné. Jednoducho povedané, žiadam od vás všetkých sľub mlčanlivosti. Súhlasíte?“

Všetci traja mlčky prikývli na súhlas, ktorý, ako Kirsch predpokladal, je pravdepodobne nadbytočný. Budú sa usilovať tieto informácie pochovať – nie roztrúbiť ich.

„Dnes som sem prišiel,“ ujal sa slova Kirsch, „lebo som urobil vedecký objav, ktorý budete pokladať podľa môjho názoru za prekvapujúci. Je to niečo, čomu som sa venoval dlhé roky v nádeji, že dostanem odpoveď na dve najzákladnejšie otázky ľudskej existencie. Podarilo sa mi to a prišiel som konkrétne za vami, lebo som presvedčený, že táto informácia hlboko ovplyvní veriacich tohto sveta, a je celkom možné, že spôsobí posun, ktorý možno opísať iba ako, povedzme, rozvratný. Informáciu, o ktorú sa s vami chcem podeliť, mám na celom svete len ja.“

Kirsch siahol do vrecka saka a vytiahol nadmerne veľký smartfón – smartfón, ktorý si sám navrhol a vyrobil pre vlastné unikátne potreby. Mal živo sfarbené mozaikové puzdro a Kirsch ho postavil pred troch mužov ako televízor. O chvíľu sa prostredníctvom neho pripojí na supertajný server, zadá štyridsaťsedemznakové heslo a sprostredkuje im prenos naživo.

„To, čo uvidíte,“ pokračoval, „je podstata oznámenia, ktoré chcem sprostredkovať svetu – asi tak o mesiac. No najskôr sa chcem poradiť s najvplyvnejšími náboženskými mysliteľmi sveta, aby som získal predstavu, ako túto správu prijmú tí, ktorých sa dotkne najciteľnejšie.“

Biskup hlasno vzdychol a znelo to skôr unudene ako znepokojene. „Pútavý úvod, pán Kirsch. Hovoríte, akoby to, čo nám chcete predviesť, malo otriasť základmi svetových náboženstiev.“

Kirsch sa rozhliadol po starodávnom kabinete svätých textov. Vašimi základmi to neotrasie. Rozmetá ich.

Premeral si mužov pred sebou. Nevedeli, že už o tri dni plánuje vystúpiť s verejnou prezentáciou ohromujúcej udalosti s dôkladne pripravenou choreografiou. Keď sa tak stane, ľudia na celom svete si uvedomia, že učenia všetkých svetových náboženstiev majú naozaj jedno spoločné.

Všetky sa od základu mýlia.

1

Profesor Robert Langdon upieral pohľad na dvanásť metrov vysokého psa, sediaceho na priestranstve. Jeho srsť tvoril živý koberec z trávy a voňavých kvetov.

Robím, čo môžem, aby som si ťa zamiloval, uvažoval. Naozaj. Langdon sa naň ešte chvíľu díval a potom pokračoval po visutej ochodzi, zostupoval po širokých stupňoch schodiska, ktorého nerovnosť mala narušiť návštevníkovi zaužívaný rytmus chôdze. Účel splnili, povedal si, keď sa na nepravidelne rozložených schodoch dva razy takmer potkol.

Na úpätí schodov Langdon prudko zastal a zadíval sa na masívny objekt, ktorý sa pred ním črtal.

Ešte niečo?

Dvíhal sa pred ním pavúk čierna vdova, štíhle železné nohy podopierali vyduté telo prinajmenšom desať metrov nad zemou. Pod bruchom mu viselo vrece z drôteného pletiva naplnené sklenými guľami.

„Volá sa Maman,“ ozval sa akýsi hlas.

Langdon sklopil zrak a pod pavúkom zbadal štíhleho muža. Oblečený mal indický plášť šervani a pod nosom sa mu takmer komicky krútili fúziky à la Salvador Dalí.

„Volám sa Fernando,“ pokračoval, „a mám vás privítať v múzeu.“ Zalistoval v menovkách na stole pred sebou.

„Vaše meno, prosím.“

„Zaiste. Robert Langdon.“

Muž mrkol dohora. „Och, prepáčte! Nespoznal som vás, pane!“

Veď ja sotva spoznávam sám seba, pomyslel si Langdon a meravo sa pomrvil v bielom motýliku, fraku a bielej veste. Vyzerám ako jeden z Whiffenpoofs, čo bola tradičná kapela Yalovej univerzity. Langdonov klasický frak mal tridsať rokov a zachoval si ho z čias, keď bol členom Ivy Clubu na Princetone, no vďaka každodennému plávaniu mu stále sedel. Keď sa v náhlivosti balil, schytil v šatníku nesprávny vak namiesto toho, kde mal smoking.

„Na pozvánke sa písalo spoločenský úbor,“ povedal Langdon. „Dúfam, že frak je vhodný.“

„Frak je klasika! Vyzeráte švihácky!“ Muž s fúzikmi k Langdonovi rýchlo pristúpil a opatrne mu pritisol na chlopňu menovku.

„Je to česť, že ste prišli, pane,“ povedal. „Nepochybne ste u nás už boli.“

Langdon pozrel pomedzi pavúčie nohy na ligotavú budovu pred nimi. „Musím sa, žiaľ, priznať, že ešte nie.“

„No toto!“ zvolal muž v predstieranom údive. „Nie ste fanúšikom moderného umenia?“

Langdona moderné umenie odjakživa provokovalo – no predovšetkým tak, že skúmal, prečo to či ono dielo oslavujú ako majstrovský výtvor: suché maľby Jacksona Polloca, Campbellove polievkové plechovky od Andyho Warhola, jednoduché farebné štvorce Marka Rothka. Napriek tomu väčšmi doma sa cítil v debatách o náboženskom symbolizme Hieronyma Boscha či o maľbách štetcom Francisca Goyu.

„Som zameraný skôr klasicisticky,“ odvetil Langdon.

„Lepšie mi sedí da Vinci než de Kooning.“

„Ale da Vinci a Kooning sú predsa takí podobní!“

Langdon sa trpezlivo usmial. „Potom sa musím trocha dovzdelať, pokiaľ ide o de Kooninga.“

„Tak ste prišli na správne miesto!“ Muž ukázal širokým gestom na masívnu budovu. „V tomto múzeu nájdete najlepšie zbierky moderného umenia na svete! Dúfam, že sa vám to tu bude páčiť.“

„Mám to v úmysle,“ odvetil Langdon. „Len by som rád vedel, prečo som tu.“

„Vy aj všetci ostatní!“ Muž sa veselo rozosmial a pokrútil hlavou. „Váš hostiteľ je nadmieru tajnostkársky, pokiaľ ide o cieľ dnešnej večernej udalosti. Ani personál múzea nevie, o čo ide. Tá záhada, v tom je polovica zábavy – kolujú divoké chýry! Vnútri je niekoľko sto návštevníkov – mnohé známe tváre – a nikto nemá ani potuchy, čo je na programe!“

Teraz sa usmial Langdon. Iba veľmi málo hostiteľov na svete by malo odvahu poslať v poslednej chvíli pozvánku, na ktorej v podstate stálo: Sobota večer. Príďte. Dôverujte mi. A ešte menej by vedelo presvedčiť stovky VIP osobností, aby všetko nechali tak a prileteli na takto avizovanú udalosť až do severného Španielska.

Langdon vyšiel spod pavúka a pokračoval po cestičke. Pozrel pritom na velikánsky červený transparent, ktorý sa vydúval hore.

VEČER

S EDMONDOM KIRSCHOM

Edmondovi rozhodne nechýba sebadôvera, pomyslel si pobavene Langdon.

Mladý Eddie Kirsch bol pred dvadsiatimi rokmi jedným z Langdonových študentov na Harvardovej univerzite – strapatý počítačový maniak, ktorého priviedol záujem o kódy do Langdonovho seminára pre prvákov – kódy, šifry a reč symbolov. Na Langdona hlboko zapôsobil Kirschov sofistikovaný intelekt, a hoci Kirsch napokon opustil zaprášený svet semiotiky pre blýskavý prísľub počítačov, medzi ním a Langdonom vzniklo puto učiteľ – študent a po Kirschovej promócii ostali po dve desaťročia v kontakte.

A teraz študent prekonal učiteľa, priznal si Langdon. O niekoľko svetelných rokov.

Dnes je z Edmonda Kirscha celosvetovo známa osobnosť – počítačový vedec, miliardár, futurista, vynálezca a podnikateľ. Ako štyridsaťročný je otcom úžasného množstva pokročilých technológií, ktoré predstavujú veľký skok vpred v takých odlišných odvetviach, ako sú robotika, veda o mozgu, umelá inteligencia a nanotechnológie. A jeho presné predpovede budúcich vedeckých objavov mu vyslúžili priam mystickú auru.

Langdon tušil, že Edmondov tajomný talent na prognostiku pramení v jeho ohromujúcej znalosti sveta. Pokiaľ sa pamätal, Edmond bol nenásytný bibliofil – čítal všetko, na čo mu padol zrak. Jeho vášeň pre knihy a schopnosť nasávať ich obsah prekonávali všetko, čoho bol Langdon dovtedy svedkom.

Kirsch žil v posledných rokoch predovšetkým v Španielsku a túto voľbu pripisoval záľube v starosvetskom pôvabe tejto krajiny, v jej avantgardnej architektúre, excentrických lokáloch, kde sa podával džin, a dokonalému podnebiu.

Raz ročne sa vracal do Cambridgea, kde prehovoril na Massachusettskom technologickom inštitúte, a Langdon s ním zašiel na jedlo do niektorej z nových, vychytených bostonských reštaurácií, o ktorých sám nikdy nepočul. Ich rozhovory sa nikdy netýkali technológií. Kirsch chcel s Langdonom vždy debatovať iba o umení.

„Si moja kultúrna spojka, Robert,“ žartoval často Kirsch.

„Môj osobný staromládenecký bakalár umení!“

Táto žartovná narážka na Langdonov stav vyznela humorne od kamaráta starého mládenca, ktorý zavrhoval monogamiu ako „urážku evolúcie“ a za tie roky ho mnoho ráz fotografovali s množstvom supermodeliek.

Ak uvážime Kirschovu povesť ako inovátora v počítačovej vede, ľahko si ho predstavíme ako upätého spoločenského ťuťka, zameraného iba na to svoje. On sa však štylizoval ako moderná popová ikona, pohyboval sa v celebritných kruhoch, obliekal sa podľa najnovšej módy, počúval podivnú undergroundovú hudbu a bol zberateľom závratne drahých impresionistov a diel moderného umenia. Často mailoval Langdonovi o radu, keď šlo o nové umelecké diela, ktoré zamýšľal kúpiť do svojej zbierky.

A potom urobil presný opak, pokyvkal v duchu hlavou Langdon.

Asi pred rokom Kirsch prekvapil Langdona otázkou nie na umenie, ale na Boha – zvláštna téma u človeka, ktorý sám seba vyhlasuje za ateistu. Nad tanierom opečených bravčových rebierok v bostonskej reštaurácii Tiger Mama sa Kirsch vyzvedal na podstatu viery rozličných svetových náboženstiev, najmä na rozličné príbehy stvorenia.

Langdon mu poskytol prehľad súčasných vierovyznaní, od príbehu v Knihe Genezis, ktorá je spoločná judaizmu, kresťanstvu a islamu, po hinduistický príbeh o Brahmovi a babylonskú povesť o Mardukovi a ostatných.

„Som zvedavý, prečo sa futurista tak zaujíma o minulosť,“ vyzvedal Langdon, keď odchádzali z reštaurácie.

„Znamená to, že náš chýrny ateista konečne našiel Boha?“

Edmond sa srdečne rozosmial. „Túžobné želanie! Len odhadujem konkurenciu, Robert.“

Langdon sa usmial. Typické. „Veda a náboženstvo si nekonkurujú, sú to dva rozdielne jazyky, ktoré sa pokúšajú vypovedať rovnaký príbeh. Na svete je miesto pre jedno aj druhé.“

Po tomto stretnutí sa Edmond takmer na rok odmlčal. A zrazu pred tromi dňami Langdonovi Fedex doručil obálku s letenkou, hotelovou rezerváciou a s odkazom, v ktorom Edmond naliehal, aby sa zúčastnil na dnešnej akcii. Odkaz znel: Robert, bude to pre mňa znamenať nesmierne veľa, ak tam budeš práve Ty. Uskutočniť tento večer mi pomohol Tvoj výklad počas nášho posledného rozhovoru.

Langdon bol zmätený. Nič z toho rozhovoru ani náznakom nesúviselo s akciou, ktorej hostiteľom bude futurista.

V obálke Fedexu bol aj čiernobiely obrázok dvoch ľudí stojacich zoči-voči.

Kirsch k nemu pripísal aj krátku básničku:

Robert,

keď sa na mňa pozrieš zoči-voči,

do prázdneho priestoru význam skočí.

Edmond

Langdon sa pri pohľade na obrázok usmial – šikovná narážka na príhodu, ktorej účastníkom bol Langdon pred niekoľkými rokmi. V prázdnom priestore medzi dvoma tvárami naskočí silueta kalicha, čiže grálu.

Langdon stál pred múzeom zvedavý, s čím sa chystá prísť jeho bývalý študent. S krídlami fraku sa mu pohrával vetrík, keď kráčal po betónovom chodníku na brehu kľukatej rieky Nervión, ktorá bola kedysi zdrojom životnej sily prekvitajúceho priemyselného mesta. Vzduch mierne razil meďou.

Za zákrutou chodníka konečne uzrel velikánske lesklé múzeum. Stavba sa nedala obsiahnuť jediným pohľadom. Langdon po jej bizarných, pretiahnutých tvaroch prechádzal očami sem a tam.

Táto budova nielenže porušuje všetky pravidlá, blyslo mysľou Langdonovi. Nadobro ich ignoruje. Dokonalé miesto pre Edmunda.

Guggenheimovo múzeum v Bilbau vyzerá ako dajaká halucinácia mimozemšťana – zvírená koláž vykrivených kovových tvarov, ktoré sa navzájom takmer náhodne podopierajú. Túto chaotickú masu, ťahajúcu sa do diaľky, pokrývalo vyše tridsaťtisíc titánových kachličiek, ktoré sa ligotali ako rybie šupiny, a celej stavbe dodávali organický a zároveň mimozemský nádych, akoby sa z vody vyplazil dajaký futuristický leviatan, túžiaci sa slniť na brehu rieky.

Keď múzeum roku 1997 otvorili, The New Yorker vychválil architekta Franka Gehryho za to, že vytvoril „fantastickú snovú loď zvlnených tvarov v titánovom plášti“, a rozplývali sa aj iní posudzovatelia po celom svete: „Najúžasnejšia budova našich čias!“, „Ortuťová nádhera!“, „Ohromujúci architektonický čin!“

Po debute tohto múzea postavili desiatky iných „dekonštruktivistických“ budov – Disneyho koncertnú sieň v Los Angeles, Svet BMW v Mníchove a dokonca aj novú knižnicu v Langdonovej alma mater. Každá mala radikálne nekonvenčný tvar a konštrukciu, no Langdon napriek tomu pochyboval, že niektorá by mohla konkurovať Guggenheimovmu múzeu v Bilbau, pokiaľ ide o vyslovene šokujúci vzhľad.

Keď sa Langdon blížil, kachličková fasáda pri každom kroku menila tvar, akoby z každého uhla nadobúdala inú osobnosť. Zjavila sa najdramatickejšia ilúzia, akú múzeum poskytovalo. Bolo to neuveriteľné, no z tejto perspektívy sa tá kolosálna stavba javila, akoby doslova plávala na vode – ako keby ju unášalo na rozľahlej „nekonečnosti“ lagúny, ktorá narážala vlnkami na jej vonkajšie múry.

Langdon na chvíľu zastal, aby ten zázračný účinok vychutnal, a potom sa vydal cez lagúnu po minimalistickom mostíku, ktorý sa klenul ponad hladkú vodnú plochu. Bol iba v polovici, keď ho vyľakalo hlasné syčanie. Vychádzalo mu spod nôh. Zastal vo chvíli, keď sa spod mostíka začal kúdoliť oblak pary. Zahalil ho hustý závoj hmly, ktorý sa vznášal ponad lagúnu, valil sa k múzeu a pohltil základy celej stavby.

Hmlová plastika, uvedomil si Langdon.

Čítal o tomto diele japonského výtvarníka Fudžika Nakaju. „Plastika“ bola revolučná v tom, že vznikla z viditeľného vzduchu, bola hmlová a v priebehu času sa zhmotňovala a rozptyľovala. A keďže každý deň vládli iné vetry a atmosférické podmienky boli každý deň iné, plastika zakaždým vyzerala inak.

Most prestal syčať a Langdon pozoroval, ako sa hmlová stena ticho usadzuje na lagúne, víri a plazí sa, akoby mala vlastný rozum. Efekt bol dezorientujúci a zároveň éterický. Zdalo sa, že celé múzeum sa nadnáša nad vodou, spočíva bez tiaže na mračne – loď duchov stratená na mori.

Práve sa chystal znova vykročiť, pokojnú vodnú hladinu rozochvel rad malých erupcií. Z lagúny zrazu vyrazilo dohora päť ohnivých stĺpov. Vytrvalo hučali ako raketové motory, prebodávali hmlisté povetrie a vrhali na titánové kachličky múzea žiarivé svetelné odlesky.

Langdonov architektonický vkus sa skôr prikláňal ku klasickejšiemu štýlu múzeí, ako Louvre alebo Prado, no keď pozoroval hmlu a plamene vznášajúce sa nad lagúnou, nevedel si predstaviť vhodnejšie miesto ako toto supermoderné múzeum na udalosť, ktorú pripravil muž s láskou k umeniu a inováciám, a zároveň muž, ktorý tak jasne videl do budúcnosti.

Langdon sa cez hmlu uberal k vchodu do múzea – k zlovestnej čiernej diere v budove pripomínajúcej plaza. Keď sa blížil k prahu, premkol ho tiesnivý pocit, že vstupuje do dračej papule.