Start

Text © 2016 by Kristína Farkašová

Illustrations © 2016 by Boris Farkaš

Design © 2016 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2016 by Ikar

Všetky práva sú vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani prenášať v akejkoľvek podobe či akýmkoľvek spôsobom elektronicky, mechanicky, fotokopírovaním, nahrávaním alebo inak bez predchádzajúceho písomného súhlasu vlastníka autorských práv.

ISBN 978-80-551-5339-1

Skôr než  začnem,
ĎAKUJEM

Milá čitateľka, milý čitateľ, milé čitateľčatá aj milé egreše v brušku mamy čitateľky.

V úvode svojej knižky číslo dva by som sa chcela z celého srdca a duše poďakovať všetkým vám, ktorí ste čítali moju prvú knižku, útržkovité zážitky z hladiny alfa na materskej s dvoma najľúbivejšími bytosťami na svete. Prvú knižku Som mama som dávala dokopy bez akýchkoľvek očakávaní. Hovorila som vo vydavateľstve: načo toto? Načo tieto zbytočné tortúry?

Dnes hovorím ďakujem. Asi som nezažila väčšie prekvapenie, väčší šok, ako keď som svoju… vlastne našu, lebo tak ju s Dievčatami voláme… ako keď som našu knižku videla na poličke v kníhkupectve s číslom jeden. Ja, knihomoľka, zberateľka kníh a obdivovateľka spisovateľov, som sa naraz ocitla medzi nimi. Bola som taká zarazená, že som sa hanbila odfotiť to, takže som to robila len tajne. Milí moji, vďaka vám som sa dostala na prvé priečky rebríčkov najčítanejších knižiek v uplynulom roku. Získala som ocenenie Debutant roka na Panta Rhei Awards, stala som sa najobľúbenejšou autorkou a Som mama Knihou roka 2015 v Martinuse, dostala som nomináciu od Akadémie humoru na Kremnických gagoch, čítali ma v Literárnej revue u Dada Nagya, bola som na literárnych diskusiách, mala som aj veľkú besedu v Martinuse, kde som si skoro cvrkla od smiechu a považujem ju za jeden z najfantastickejších zážitkov. Splnil sa mi môj sen a konečne som strávila noci zavretá v kníhkupectve… So Shakespearom, s Čechovom, Kunderom… hoci len prostredníctvom knižky, ale aj to sa mi ráta. Teda, dúfala som, že mi sláva stúpne do hlavy, že mi zašibe iným smerom a kúpim si heliport, ale nič také sa nestalo. Pretože dodnes nemôžem uveriť, čo sa nám podarilo.

Často stojím nad svojou knižkou ako taký tĺk a priblblo sa usmievam. Strašne vás uznávam, hlavne vás, milé matky s malými deťmi, že ste to fakt čítali! Veď ja som asi jediná kvázi spisovateľka, ktorá napísala knižku napriek tomu, že číta len leporelá. Veď vy ste dokázali čítať normálne písmenká! Akože klobúk dolu.

Čítala som však svoj rukopis a prišla som na dve podstatné veci. Tou prvou je, že som sa na začiatku zľakla, či sa zo mňa nestala mindžujúca matka. Môj spomienkový materinský optimizmus mi už dávno vymazal z hlavy a pamäti tie najmrndžavejšie obdobia Dievčat, to najakútnejšie obdobie vzdoru. Naschvál píšem slovo mrnčať s DŽ. Dievčatá totiž mrndžali. To je vyššia fáza mrnčania. Povedzte si nahlas Č. A teraz DŽ. Cítite ten rozdiel? To DŽ je skrátka príšerné! Tvrdé! Povedzte si nahlas mrnčanie. A teraz mrndžanie. Uhm, uhm, počujete ten rozdiel? S Č je to len také ňuňu fňuk. S DŽ je to realita matky dvoch detí v období vzdoru. No jo. Nonstop mrndžavé deti sa rovná mindžujúca matka. Tak asi som sa ňou na chvíľu stala, no. Stáva sa aj v lepších rodinách… Vždy lepšie, ako keby som sa stala radodajkou (ženou, čo dáva rady).

Po druhé, uplynulý rok bol pre mňa šokujúci v každom smere a nemyslela som si, že sa mi podarí ešte niečo napísať. Fakt to chcelo strašné sebazaprenie a šialenú disciplínu, aby ste v rukách držali toto – NAŠU DRUHÚ KNIŽKU. Dala som to, sama nechápem ako. Nechápem. Čestné slovo.

Uplynulý rok bol magický. Bol iný. Vôbec nie ľahký. Asi najťažší v mojom živote. Naraz som nejaká príliš dospelá a občas veľmi stratená. Nebudem sa rozpisovať, už sa dosť podrobne rozpisujem o iných veciach… Veď aha, aká je tá knižka hrubá.

Ale v uplynulom roku sa mi stalo veľa škaredých vecí, bol smutný a plný sklamaní. Vážne. Padala som z toho na hubu a niekedy s rozbitou hubou aj dlho ležala… Ale vždy som sa postavila. Musela som. Mala som dôvod. Dva dôvody.

Ďakujem vám, že ste ma čítali. Bez vás by som túto druhú knižku nenapísala. A viete, prečo vám ďakujem, že som túto druhú knižku napísala? A viete, čo je na existencii tejto knižky najúžasnejšie na svete?

Ako som si tak po sebe čítala svoj rukopis, zistila som, že ten môj čudný rok bol vlastne krásny, šťastný, že bol v skutočnosti veselý a láskyplný. Prečítaním tohto zhrnutia som si uvedomila, ako neskutočne tie dve osôbky milujem, ako ma baví s nimi byť, žiť, zažívať, prežívať, nažívať si. Naozaj som si uvedomila, že keby som tie dve šialené Dievčatá nemala, zbláznila by som sa. Áno, priznávam, niekedy mám pocit, že sa zbláznim z nich, to je pravda. Čítaním toho, čo budete o chvíľu čítať vy, som si uvedomila, že deti sú naozaj zmyslom života. Absolútnym.

Ďakujem vám. Musela som písať, lebo som sa voči vám, milé čitateľky, čitatelia a čitateľčatá, cítila zaviazaná. Keby som vás nemala, nepíšem. Naozaj ma doteraz nikto viac tak krásne nešokoval ako vy. Denne mi chodilo toľko úžasných správ od mám, otcov aj starých mám, toľko spätnej väzby, že som, skrátka, musela písať. Keby som vás nemala, keby ste ma do toho svojou energiou nenútili (v dobrom zmysle), nevedela by som dnes, aký úžasný a vtipný rok som vlastne prežila. Myslela som, že bol naprd. Fakt. Až sa mi chce mrndžať od dojatia. Asi si dám na upokojenie čipsy.

Ďakujem. Mám sa dobre, lebo som mama. Ďakujem, že vás mám, že som vás mala v uplynulom roku.

Táto knižka je o živote mamy. Mamy, ktorá má dve Dievčatá a píše ich spoločný príbeh od ich dvoch rokov po nástup do škôlky. Táto knižka je o veľkom období v živote mamy.

Krásnom… niekedy na zbláznenie.

P. S. Vo svojej predošlej knižke som sa snažila sformulovať, prečo je dobré mať deti. Trochu mi to robilo problém, ale nakoniec som to sofistikovane obkecala. Stále to neviem presne definovať. Ale je to paráda. Viete prečo? Lebo si môžete plniť sny. Chodiť beztrestne do farebných guľôčok v detskom kútiku, dojedať po deťoch jedlo, čiže obedovať trikrát. Ale je tu aj pozitívum takých tých materialistických snov. Som mama! A preto mám konečne to, po čom som strašne túžila. To, čo mi nikdy nikto nedoprial, až ja sama! Svojho vlastného plastového poníka s farebnou hrivou, dvoje mickeymousových legín, mickeymousové tenisky, strieborný prívesok v tvare infantilného zajaca a pod zámienkou lásky k svojim deťom som sa stala zberateľkou šperkov s ich iniciálkami. Nehovoriac o tom, že mám nové farbičky. Také v dvojradovej škatuľke. Aby sme si s Dievčatami kreslili. (Nikomu ich nepožičiam, ale, prosím vás, ani muk.)

Venované Matilde a Ele.

Z vďaky.

Z lásky.

Z dvoch  lások.

ODBORNÝ ČLÁNOK O DVOCH NAJ-FANTASTICKEJŠÍCH DIEVČATÁCH NA CELOM SVETE

Ela a Matilda sú dvojvaječné dvojičky, ale v podstate vyrastali jednovaječne, keďže sa im zrástli placenty. Takže od útlej existencie vlastne mali spoločnú detskú. Nechápem, ako je to možné, ale sú také odlišné, že jediné, čo majú rovnaké, sú rodičia. Klamem. Ešte majú jedny rovnaké šaty a jedny gaťky. Inak sú to dve absolútne odlišné osobnosti. Hovorím si, ako dobre, že som nečítala knihy o výchove. Vychovávame ich množstvovo, čiže dokopy, a bez seba boli za svoj vyše trojročný život asi tri hodiny. To znamená, že nech by sme robili čokoľvek, aj tak by sa každá správala po svojom. Čo je dobre, lebo ja osobnosti uznávam (smiech).

Matilda je akrobatka, chalaňka, vymýšľačka, čitateľka, Ela je skôr dáma, rozprávačka, vybavovačka a citlivejšia duša. Ľudia vravia, že sa nedajú rozoznať, no my, čo sa na ne dívame takmer dvadsaťštyri hodín denne, vieme, že sú aj fyzicky odlišné. Ela fyziognómiou jednoznačne zapadá do Jurajovej rodiny, Matilda je môj malý klon. Ela neznáša cukinu, ale inak zje všetko na svete. Matilda zje cukinu, ale špekuluje nad každým jedlom. Ela miluje zvieratá a Matilda vie fantasticky rozbíjať vajíčka, keď pečieme koláče. Ela pohladká koňa, no bojí sa muchy. Matilda nedá ovečke ani len stebielko trávy, no jednu muchu už zjedla. Matilda ťažšie zaspáva a dlho spí, Ela zaspí rýchlo a je hore pred šiestou. A napriek tomu sú absolútne prepojené. Naraz si počas spánku odfúknu, naraz sa pretočia na druhý bok, ak jednej niekto ubližuje, druhá ju príde zachrániť. Držia spolu, pokiaľ sa práve o niečo nehádajú alebo nesáču sa, ale ak im niekto robí na ihrisku zle, vedia dieťatko razantne upozorniť, nech si nedovoľuje, lebo ich mama je ježibaba. Áno, zmysel pre humor majú podobný a to považujem za veľmi zásadné na primárne prežitie. Každá mala úplne iný začiatok života, možno aj preto sú také rozdielne. Podaktorí nám radili, aby sme ich občas oddelili, nech si zvyknú byť bez seba, ale ja to nepovažujem za dobrý nápad. Mať niekoho tak blízko už od stvorenia je zázrak, a preto sa rozhodne nič oddeľovať nebude. Bez seba sú úplne bez seba. Napríklad dnes Matilda na moju narážku, nech sa ide na niečo opýtať, povedala: „Ja nie, to Ela sa chodí pýtať.“ Keď som Ele navrhla, aby sa šmykla na tobogane, odmietla so slovami, že to má rada Matilda. Myslím, že budú skvelý tím, a modlím sa, aby im to vydržalo navždy. Keď ich sledujem, prajem si mať dvojča. Je to jeden z najmagickejších javov, aké som zatiaľ mohla pozorovať. Taký dokumentárny príbeh o dvoch rovnako-rozdielnych ľuďoch je najväčším zážitkom.

1.
OBDOBKA VZDOROVITÁ

Je to zvláštny pocit, keď vám z ničoho nič vymenia dieťa. Ak sa to stane v pôrodnici, tak si to asi ani nevšimnete… Možno nastane problém, keď sa s vami rozíde muž, pretože ste mu nevedeli vysvetliť, prečo máte naraz malého černoška, keď veľký muž černoško nie je. Ale zvyknete si. No predstavte si, že sa jedného dňa zobudíte a v postieľke je dieťa, ktoré síce vyzerá ako vaše, ale nie je! Moje dieťa nikdy hystericky neplakalo len preto, lebo sa nevie zakryť, moje dieťa nikdy nehrýzlo sestru len preto, lebo sa nevie samo zakryť perinou, moje dieťa si nikdy netrieskalo hlavu o stenu len preto, lebo sa nevie zakryť, moje dieťa nikdy nehádzalo na zem veci, ktoré chcelo zároveň držať v ruke, len preto, lebo sa nevie zakryť, moje dieťa sa nikdy nesnažilo katapultovať z môjho náručia len preto, lebo sa nevie zakryť, moje dieťa bolo lásky kvet… aj keď sa nevedelo zakryť.

Kto je toto? Pýtam sa: kto si? A to cudzie odporné dieťa odpovedá: „Nééé!“ Je celé červené a veľké slzy sa mu kotúľajú po lícach, sopeľ má rozmazaný po celej hlave (inak sopeľ fakt dobre fixuje účes, sama som prekvapená). Stelesnená hystéria áno, tak práve túto črtu by mohlo mať aj moje pôvodné dieťa po mamičke. Moje nové dieťa sa volá Obdobka Vzdorovitá a vraj tu ešte chvíľu pobudne. Pomaly si na seba zvykáme, ale podľa Obdobkinho správania u nás nechce bývať. Stále plače, ubližuje sebe aj druhej knedli, našu psicu zatiaľ ľúbi… Uvidíme dokedy. Ale ona má zase poľahčujúcu okolnosť, je hluchá.

Aj druhá knedľa je z Obdobky nesmierne zaskočená a mne je smutno, pretože viem, že o dva týždne mi vymenia aj druhú knedľu a príde ďalšia Obdobka Vzdorovitá. Presne dva týždne je tá magická hranica, keď druhá knedľa dobehne prvú. Už dnes tu máme náznaky obdobkovania, lebo druhá knedľa sa snaží novú vzdorovitú sestru vo všetkom napodobňovať, ale zatiaľ je to len umenie čiže jemne preafektované teátro. Viem, že potom mi ich vymenia za Puberty Prepnuté atď., atď…

Na Obdobku nezaberá ani rožok, ktorý bol donedávna liekom na všetko. Obdobka je nespokojná aj s tým, s čím je spokojná. Obdobka teatrálne trpí celý deň a ja trošku s ňou. Ale zvykáme si. Slovo nééé!, ktoré pôvodne znamenalo zápor, sa stalo hlavným komunikačným prostriedkom. Náhodou som si zvykla. Respektíve, vynašla som prechodný aklimatizačný prostriedok proti vymeneným deťom. Viete, ako je to v tej reklame: … škvŕn a špiny sa zbavíš. Akože nechcem takto verejne to cudzie dieťatko nazývať špinou, ale niekedy si o to koleduje. Napríklad minule, keď Obdobka pohrýzla psicu, sestru a umývadlo, ktoré po tom, ako ju nahnevalo, že je ťažko rozhryznuteľné, chcela rozbiť pyžamom, čo ju vytočilo ešte viac, pretože aj to ide pomerne blbo, a tak buchla z celej sily a zúrivosti záchodovou doskou a pricvikla si ňou brucho. Potom jačala asi štyridsať minút a nepomohol ani prísľub jedného dielu Bambuľky. Čiže, nechcem to dieťa nazývať špinou, ale tým prostriedkom proti podobným Obdobkám Vzdorovitým je LÁMOR.

Lámor funguje na osemdesiat percent a pripravíte si ho doma z dvoch ingrediencií.

LÁMOR = LÁSKA A HUMOR

Čupnem si a opýtam sa: „Chceš sa objať, Obdobka?“

„Nééé!“ a hodí sa mi okolo krku a túli sa a túli. Je pravda, že po chvíli sa ma pokúsi zbaviť vlasov a uškrtiť, vyčistiť mi skrz nosovú dierku dutiny, ale už sa smeje. Nééé! sa pomaly stáva prostriedkom zábavy veľkého typu, volá sa tak každá vec v domácnosti, smetiari aj hojdačka. Všetko je nééé! a je to sranda. Zatiaľ hlavne pre Obdobku, ale učím sa od nej (ľúbiť niekoho, kto sa tvári, že vás neznáša, je jemne masochistické, ale je to dobrý tréning na príchod TEJ Puberty). Asi si Obdobku predsa len nechám a počkám, kto príde o dva týždne. Dobrých ľudí sa všade veľa zmestí a my sme všetci dóóósť dobrí. Hádam to obdobie vzdoru aj všetci prežijeme, aby nás ostal minimálne pôvodný počet. Ak sa vrátia moje knedle, budem len rada, dokúpime dve ďalšie postieľky.

2.
DVE OBDOBKY VZDOROVITÉ alebo ŤAŽKÝ ŽIVOT V OBDOBÍ VZDORU

JÁ TO ŘÍKALA, JE TO TU! Už máme doma dve Obdobky Vzdorovité. Musím povedať, že som si ich veľmi obľúbila. Už v detstve som mala rada adventúry. Počkať, vygúglim vám to. Adventúra (z angl. adventure dobrodružstvo) je žáner počítačovej hry založený hlavne na príbehu. Cieľ hry je veľmi rôznorodý, jej základom je obyčajne nejaká záhada, ktorá je počas hry postupne odhalená. Charakteristickým znakom adventúr je potreba získania určitých predmetov, ktoré sa majú použiť v správnom čase a na správnom mieste.¹

Materstvo je adventúra, ibaže nemôžete vypnúť komp, ani ho resetnúť. Spánkový režim je občas prípustný. Komp na hru Materstvo sa dobíja sám, nonstop, a nikto tomu nerozumie. Je to perpetuum mobile, a nielen preto ho milujeme ako koňa! (klamem, nikdy som žiadneho koňa nemilovala tak ako svoje deti). V tejto adventúre som v podstate na začiatku. Áno, ciele hry sú naozaj nesmierne rôznorodé a tých záhad je tam ako piesku v našej obývačke. Nekonečne veľa. Momentálne riešim záhadu „zámena detí za Obdobky Vzdorovité“ a je to naozaj veľká záhada. Dnes o 5.01, keď som bola plodmi našej lásky nútená prerušiť svoju obľúbenú aktivitu spánok, som nad tým veľa, až do 7.30, rozmýšľala (ranná vtáča ďál doskáča). Potom som rozmýšľala, ako sa Obdobkám umývajú zuby, ale to je samostatná adventúra, o tom nabudúce. No, skrátka, asi by som sa zbláznila, keby som denne absolvovala toľko objavov ako dvojročné dieťa.

Zoberme si len také obyčajné ráno v živote dieťaťa. Ráno sa zobudím a zistím, že nemám ponožky ako zvyčajne. Mama mi povie, že je vonku teplo, včera do mňa hustila, že vonku je jar… taký príklad akože, hej? Pýtam si ponožky, nedá mi. Keď mi ich nakoniec dá, lebo sa bez ponožiek zosypem, už ich nechcem, keďže mi dôjde, že vonku je teplo. Keď sa ma opýta, čo je vonku, odpoviem, že „jaj“ (rozumej jar). Mama mi vysvetlí, že na jar kvitnú stromy, a preto mi tečie sopeľ (inak vy tomu fakt hovoríte sopeĽ?) a musím si nastriekať sprej do nosa. Utieram si ponožkou sopeľ a druhou si ho rozotieram po tvári. Sprej nechcem, lebo keď si ho dám, nebudem mať sopeľ a ponožky mi budú nanič. Mama mi sprej aj tak dá, a keď o päť minút doplačem, prídem na to, že sprej je super, lebo po ňom z nosa tečie ešte viac. Chcem, aby mi mama sprej vrátila. Mama mi hovorí, že sa s tým nehrá. Ja viem, že sa s tým hrá, dokonca, že sa z neho dá vycuciavať tá slaná tekutina. Mama si nedá povedať a sprej skryje do vrchného šuplíka v komode. Keď si pootváram spodné šuplíky, zisťujem, že z nich vzniká niečo, po čom sa dá vyliezť k spreju. Mama je hysterická, keď ma zbadá na treťom šuplíku. Radostne jej ukazujem, čo som vymyslela, a ona ma zloží dole a hovorí, že sa môže prevrátiť komoda. To ma poteší, lebo by som sa „tým pádom“ (doslovne) dostala k spreju bez zbytočného lezenia po šuplíkoch. Mama ma berie preč a ja plačem, lebo tá voda v spreji je slaná a chcem ju. Mama nám málo solí.

Pýta sa ma, čo si chcem obliecť, to ma zaujme, tak prestanem plakať. Ukazujem na šaty s pandou, mama to nechápe, myslí si, že ukazujem na šaty so zajacom. Plačem, lebo neviem povedať panda. Keď sa mama opýta, či chcem tie s pandou, plačem ešte viac, lebo aj ja chcem vedieť povedať panda, ale nejde mi to. Tečie mi sopeľ, nemám ponožku a nemám si ho čím utrieť, a keď mi mama podá vreckovku, zosypem sa úplne, pretože jej neviem vysvetliť, že ponožka saje sopeľ oveľa lepšie ako nejaká vreckovka.

Život dieťaťa, obzvlášť Obdobky, nie je jednoduchý. Dokonca si dovolím konštatovať: jej život je jeden z najťažších. Moja adventúra je oproti tomuto prechádzka ružovým sadom… hm… mám lepšie prirovnanie: je to prechádzka bez kočíka, detí, nákupu, psa, po deväťhodinovom spánku, končiaca sa v krčme na pive. No jo, tak ja tým Obdobkám teda pomôžem rozlúštiť všetky záhady. Vraj si treba udržať chladnú hlavu. Navrhujem kupovať si cestou na ihrisko chladné pivo v orosenom pohári. Všetkým nám bude lepšie.

¹ Zdroj: Wikipédia