Copyright © 2017 by Peter Holka

Jacket design © 2017 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

Na vydanie knihy z verejných zdrojov prispel Fond na podporu umenia.

Rukopis vznikol s podporou Literárneho fondu.

ISBN 978-80-551-5695-8

„… nikto nemá právo myslieť si, že je sám, lebo v každom žije krv tých, čo ho splodili, a to je niečo, čo ide dozadu až do noci čias. A tak my sme len ohybom rieky, ktorá priteká zďaleka a po nás potečie ďalej, nezastaví sa.“

Alessandro Baricco: Tento príbeh

„Sutpenova potíž byla v jeho nevinnosti. Z ničeho nic objevil, ne co chce udělat, ale co prostě musí udělat, musí to udělat, ať chce nebo nechce, protože vědel, že jestliže to neudělá, pak až do konce života vůbec nevydrží sám se sebou žít, nevydrží žít s tím, co všichni ti muži a ženy, kteří zemřeli, aby ho vytvořili, uvnitř v něm zanechali, aby to dal dál, když všichni ti mrtví čekají a dívají se, aby se přesvědčili, zdali to udělá správně, zařídí všechno správně, aby se mohl podívat do tváře nejen těm starým mrtvým, ale všem živým, kteří přijdou po něm, až on sám bude jedním z těch mrtvých.“

William Faulkner: Absolone, Absolone!

Prológ
čiže
Súhrn faktov

Nadránom dvanásteho apríla roku dvetisícšestnásť sa mi prisnilo o podobných aj rozdielnych životných rolách otcov a synov. Konkrétne o mojom starom otcovi, o mojom otcovi a o mne. Všetci traja sme sa spolu zhovárali a porovnávali svoje príbehy, no, žiaľ, nespomínam si, čo presne sme si povedali. Otvorene sme si však prejavovali vzájomnú náklonnosť, spolupatričnosť a lásku, hoci sme si mohli aj kadečo vyčítať, no ani nám to nezišlo na um; v našich srdciach nebola ani kvapka výčitky a zloby, tobôž nenávisti. Po zobudení mi zostal veľmi silný a čistý emocionálny zážitok. Tak to už s niektorými snami býva.

Môj starý otec Štefan, ktorého všetci vnuci a vnučky volali dedinko, sa narodil dvadsiateho prvého marca tisícdeväťstodva v Kereškýni. Oženil sa s Júliou Kuklovou, mladšou o päť rokov, ktorá vo veku dvadsaťsedem rokov zomrela na zápal pľúc. Neskôr žil s Annou Michaličkovou, rodenou Takáčovou, vdovou po Ondrejovi Michaličkovi, a vychoval šesť detí. Celý život ťažko fyzicky pracoval. Mal role (funduš) za Dríkom, smerom na Janíkovce a na Tobole. V posledných rokoch rozvážal s koňom zapriahnutým do doštenáka uhlie z uhoľných skladov po Nitre a okolitých dedinách. Od furmančenia mal tvrdé a čierne dlane. Bol tuhý fajčiar. Zomrel na rakovinu pľúc v septembri roku tisícdeväťstošesťdesiat, dožil sa päťdesiatosem rokov. Zomieral v strašných bolestiach. V roku tisícdeväťstoštyridsaťštyri ho odvliekli na nútené práce (totálne nasadenie) do nacistického Nemecka. Prežil bombardovanie Drážďan a po vojne sa cez Poľsko vrátil peši domov. Prišiel vychudnutý na kosť, no odhodlaný žiť.

Môj otec Ján sa narodil, keď mal jeho otec Štefan dvadsaťšesť a jeho matka Júlia o päť rokov menej. Ako dvadsaťjedenročný sa oženil s o tri roky mladšou Irenou Mitterovou, splodil a vychoval s ňou dve deti (syna Petra a o osem rokov dcéru Elenu), okrem nich mu rástla v rodnom Kereškýni aj nemanželská dcéra. Takmer celý život robil poštového úradníka. Začal pri priehradke či okienku na Priehrade mládeže a v Púchove, skončil ako riaditeľ okresnej správy spojov, pod ktorú v tom čase patrili všetky pošty a telekomunikácie na Kysuciach. Bol tuhý fajčiar. Cigarety zahodil štyri roky pred smrťou, lebo ho napálilo, že znova zdraželi; odvtedy cmúľal tvrdé cukríky a prvý raz v živote začal priberať. Zomrel na rakovinu pľúc, žalúdka a zhubný nádor na mozgu. Lekári už nedokázali určiť, ktorý nádor bol primárny. Neprežíval také muky ako jeho otec, lebo nádor na mozgu mu údajne zlikvidoval centrum bolesti. Dožil sa sedemdesiat rokov, šesť mesiacov a šestnásť dní.

Štefanov vnuk a Jánov syn Peter sa prakticky celý život živí písaním. Od dvadsiatich piatich rokov pôsobí ako novinár, redaktor a spisovateľ. Doteraz mu vyšlo osemnásť prozaických kníh. Táto je devätnásta. Bol dva razy ženatý. S prvou ženou Violou žil trinásť rokov a majú spolu dcéry Petru a Paulu. S Magdalénou žil dvadsaťšesť rokov a majú syna Marka. Paula zahynula pri dopravnej nehode, keď jej do osemnástych narodenín chýbal mesiac a jedenásť dní. Okrem toho je autorom nemanželského syna, ktorého jakživ nevidel a ani po tom nikdy netúžil. Po šesťdesiatke opustil aj druhú manželku a stratil sa v niektorej zo svojich kníh. Keď sa z textu vynoril, splietol sa s treťou. Zuzanka je od neho o tridsaťsedem rokov mladšia, čo je pre mnohých úplne nepochopiteľné, no Peter je s ňou šťastný. Vrátila mu vitalitu i chuť do života a vyznala sa, že jej životným poslaním je ľúbiť ho, mojkať a milovať sa s ním na gaučíku, o čom ho ustavične a s entuziazmom presviedča.

Zastreté zrkadlo
čiže
Totálne nasadenie

1

Konečne je koniec, koniec tej strašnej bolesti, čo sa mi zakorenila v hrudi.

Mrcha nemoc mi dňom a nocou pazúrmi driapala pľúca, žrala ich, fúkala do žeravej pahreby, čo mi v nich tlela. Odtiaľ, z hrude, sa tá trýzeň šírila do celého tela. Neprial by som ju ani svojmu úhlavnému nepriateľovi, pravda, keby som nejakého mal. Bolelo ma už všetko, aj hlava, chrbát, nohy a ruky, naozaj úplne všetko. A v mozgu mi neprestajne blčal plameň pekelný. Možno preto, že už pred rokmi som odvrhol Boha a ani pred koncom som sa s ním nemienil zmieriť. Nakladal na mňa čoraz viac. Toľko ma skúšal a vyzýval k pokore a poslušnosti, až sa mi rozjasnilo a došlo mi, že akejkoľvek nadprirodzenej bytosti alebo sile môžem byť a aj som ukradnutý. Kašle na mňa aj na môj údel. Kašle na všetkých. Boha si kedysi dávno vymysleli ľudia, aby sa im znesiteľnejšie žilo, aby sa zbavili bremena svojho bytia a mali na koho zvaliť všetko dobré i zlé, čo ich stretáva na ceste životom, lebo to všetko je Boží zámer.

Moja Anka mi zatlačí oči a hneď ma pomaly, no dôkladne omýva, ticho pri tom plače, smrká, postonkáva. Je to dobrá žena, má ma rada a teraz, chudina nešťastná, zostane na všetko sama. Na dievčence, na role, a v maštali za domom stojí Fukso. Mala by ho čím skôr predať, je to stále dobrý a mocný kôň. Kým ma začala obriaďovať, otvorila v izbe, kde ležím, okno, aby si moja duša našla cestu, v kuchyni zastavila pondusové hodiny, potom zastrela zrkadlo tmavým ľanovým obrusom, aby som sa jej v ňom neukazoval a nevracal sa do sveta živých. Viem, povery a babské pletky, ale nedoberám si ju za to, lebo ona im verí, a čo keď je na nich aspoň za makové zrnko pravdy? Na umývanie roztrhala moju staršiu bielu košeľu. Už ju nebudem potrebovať. Handričku namáča do lavóra s letnou vodou, pridala do nej biele víno a nejaké voňavé bylinky. Najprv mi omyje tvár a osuší ju bielym uterákom, nato ma niekoľkokrát rýchlo pobozká. Na čelo, na viečka obidvoch očí. Na pery i na vpadnuté líca. Češe ma vlhkým hrebeňom, akoby som šiel do mesta k fotografovi. Na nehybnej hrudi, kde mi sídlila tá strašná bolesť, cítim, ako sa jej slzy miešajú s vodou. Pohládza ma po kostnatých prsiach, ramenách, po vpadnutom bruchu, naozaj vyzerám ako kostlivec; podobne vyhladovaný a kostnatý ako trlo som sa po vojne vrátil z toho prekliateho Nemecka. Došli jej slzy, už nesmoklí.

Vzápätí ma Anka prekvapí. Až príliš dôkladne mi omýva prirodzenie. Jemne mi ho hladká aj tuhšie stíska, zhrnie kožku, zaváha a potom ho rýchlo pobozká na holú hlavu. Poobzerá sa, akoby ju v izbe niekto sledoval, ale nik ju nevidí, sme tu sami. Dievčence vyhnala do kuchyne. Vystrašila ich, že ak v izbe zostanú, kým ma neobriadi, neoblečie a nezapáli sviečky, budem ich po nociach mátať. Znova sa nízko nahne a ešte raz mi ho pobozká. Nepohnem ani brvou, no v duchu sa spokojne usmievam. Banujem len za tým, že to nerobievala, ešte kým som žil. Dobre viem, že niektoré ženy sa to neostýchajú robiť. Iným sa to zas protiví a nezobrali by si ho do úst ani za svet. Všeličo som zakúsil v prekliatej tretej ríši, kadečo človeka stretne aj na furmankách.

Viem, teraz by mi už nemal brnieť, ale brní. A parádne! Žije si svojím životom, samostatným, nezávislým a slobodným, holú hlavu dvíha nahor ako besný. Ako v tej šteklivej pesničke o vešaní terchovského richtára, ktorému ešte aj po smrti… Veď sme si s Ankou spolu aj dosť užili. Hoci pravdou je, že sme si mohli užiť viac; dobrého nie je nikdy dosť. Užívali sme si tu v izbe pod duchnami, len tak posteľ vŕzgala, v lete po žatve aj vo dvore na kozle slamy so žmurkajúcimi hviezdami nad hlavami. Len som jej povedal, že budeme nocovať na kozle, a už vedela, čo nás čaká. So šomraním, že som starý pochábeľ a že jej holuby a hrdličky zas pošpinia obliečky, trepala po rebríku na kozol plachtu, periny a vankúše a ustlala nám tam kráľovské lôžko. Nevedela sa dočkať, kedy padne súmrak, ešte sa v plechovej vani vyumývala, rozčesala si vlasy a znova ich zaplietla do vrkoča, obliekla si čistú košeľu a rozochvená sa štverala na kozol. Je to radosť a veľké potešenie, hádam vôbec najväčšie, líhať so ženou. Objímať okrúhle boky, poťažkávať jej plné a teplé prsia, dotýkať sa mäkkého brucha, hladkať studený zadok a hladké stehná, potom aj vábivú vlhčinu uprostred. Spojiť sa s ňou tak natesno, že tesnejšie sa to už ani nedá. Aj sa mi pri tom občas marilo, že sme vytvorili jedno, že Anka mi koluje v žilách a ja som sa zas rozpustil v jej krvi. Áno, v tom je najväčšie potešenie a krása, najväčší zázrak života.

Tie naše radostné chvíle neostali bez následkov, ešte sme spolu, vdovec s vdovicou, ušúľali dve dievky; najprv Marišku, potom na staré kolená Olinku. A to som už mal od dcéry Terky vnúčatá! Vlastne vnučky, Milku a Lydku. Teraz na ne zostane Anka sama. Nebude to mať s nimi jednoduché, lebo Mariška je neporiadna, samoľúba, sebecká a požívačná. Celá akási do vetra, len by na seba hľadela do zrkadla a načerveno si gebrila pery ako nejaká Gina Lollobrigida, či koho to spomína. A nad tanierom zväčša ohŕňa nosom: Fuj, aké sedliacke jedlo! Najradšej by sa vyobliekala a celý deň sa pretŕčala po meste. Komanduje mamu, akoby to bola jej slúžka a ona veľkomožná pani grófka. Anka jej neprestajne vo všetkom ustupuje, vo všetkom jej chce vyhovieť, poslúžiť, ulahodiť. Neviem, kde Mariška nabrala tie panské maniere, akoby neprišla na svet tu doma, ale naozaj v neďalekom kaštieli. A s Olinkou je od začiatku kríž. Narodila sa predčasne a, pravdaže, slabučká a maličká, veď sa zmestila do škatule od topánok. Anka ju vyhrievala na prípecku ako slepé mača a dievčatko napokon predsa len prežilo, je z neho však tvrdohlavá a trucovitá dievka. Pomaly, ale isto odkukáva nepekné správanie od staršej sestry. Predo mnou si dievčatá veľmi nedovoľovali, nevyskakovali ani nepapuľovali, no aj tak som mal byť k nim tvrdší. Dievčence-nedievčence, nezaškodilo by občas ich prehnúť cez koleno a naložiť im na zadok. Zaslúžili si. Pravda, nie vyťať ich, ale naložiť im. Nech si pripomenú, že rodičov si treba ctiť a vážiť, že ich treba poslúchať. Otca svojho aj matku svoju.

Anka sa nazdáva, že sú také mrchavé, lebo sme ich počali bez sviatosti manželstva, bez toho, aby sme sa zosobášili v kostole. Lenže ja som už riadne ženatý bol a aj ona bola vydatá. A po nebohom Ondrejovi dostáva vdovský dôchodok. Občas prišla v nedeľu z omše celá rozrušená, farár zas kázal o tom, že niektorí muži a ženy žijú vedno len tak na hromade a pária sa ako divé zvery. Bohu sa to, pravdaže, ani trocha nepáči. Lebo sám Boh je pôvodcom manželstva, ustanovil dôverné spoločenstvo manželského života a lásky a vybavil ho vlastnými zákonmi. Takéto burgyne im ten černokňažník vtláča do hláv. Káže o kresťanskej morálke a smrteľných hriechoch, no sám sa peleší s mladou kuchárkou. Špinoš špinavý nakazený! Tchor falošný! Bodaj by mu riť zrástla! Obracia sa mi z neho žalúdok. Po takej kázni mi naberala žufankou slepačiu polievku a hneď ju slzami prisáľala. Pripomenula mi, že keď sme počali Marišku, strhla sa strašná búrka. Podobnú nikdy dovtedy neprežila a ani nikdy potom. Preto je Mariška taká. Či sa vraj na to pamätám.

Ako by som mohol zabudnúť? Podvečer sme zvážali z fundušu dovysoka naložený náklad zožatej pšenice zatiahnutý pavúzom a rovno pri nás uderil hrom. Fukso sa splašil, celá fúra sa vzápätí vykotila a prevrátila spolu s rebrinákom. Aj s Ankou, čo sedela hore na obilí. Hrabal som sa v tých sýtych letných vôňach, rozhŕňal snopy a kričal jej meno, až som ju napokon našiel ležať na chrbte so zatvorenými očami. Zdalo sa mi, že nedýcha, a od ľaku mi stislo srdce. Žeby som prišiel aj o druhú ženu? Krv nevidím. Hádam si nezlomila väzy? Odrazu otvorila oči, zdvihla ruky a pritiahla si moju hlavu k sebe na hruď, rovno medzi prsia. Aká tuhá vôňa z nej vystupovala! Tuhšia než z toho žita. Načisto ma omámila. Veľmi som po nej zatúžil a zabudol som ratovať koňa aj zbožie. Vyhrnul som jej košeľu na brucho a povolil si remeň na nohaviciach. Zblízka som jej hľadel do tváre a robil to, čo robieval aj môj otec, aj môjho otca otec a jeho starý otec a všetci moji mužskí predkovia v dlhej, nekončiacej rieke života a smrti. Inak by som tu nebol ani ja, ani moje deti, ani vnuci a vnučky. Usmievala sa so zatvorenými očami a pootvorenými perami. Páčilo sa jej to. Veľmi sa jej to páčilo. Veď aj mne. Zadúšala nás sladká vôňa obilia, okolo nás trieskali hromy a blesky a o chvíľu už na nás lialo. Lialo tak, akoby mala znova nastať potopa sveta. A my sme uprostred toho besnenia šťastne spočívali v zožatom žite jeden v druhom ako v pradávnej arche jestvovania, miešal sa nám pot a telesné šťavy a stonali sme od slasti. Bol som Noe a Anka bola moja krásna Naama. Telá nám omývali ťažké dažďové kvapky a my sme sa plavili na vlnách rozkoše až na bájny Ararat.

O deväť mesiacov sa z toho prudkého letného potešenia narodila Mariška. Besná ako tá búrka. Nepomohlo, že ju pomenovala po Ježišovej matke, prvé tri týždne nevrešťala iba vtedy, keď jej Anka rozdrapené bezzubé ústa zapchala naliatym prsníkom.

Pravdou je, že s Ankou sme sa dali dohromady bez úradu aj bez farára, ona vdova so synom Lajkom, ja vdovec s dcérou Terkou a synmi Jankom a Lajkom. Moja dobrá žena Julka bola vychýrená krásavica a takmer ustavične sa usmievala; zomrela na zápal pľúc, odišla veľmi skoro, Terka mala deväť, Janko šesť a najmladší Lajko iba tri roky. A tak som mal pod strechou odrazu dvoch Ľudovítov. Zavolal som Lajko a dobehli obaja. Dohodli sme sa, že môjho budeme volať Malý Lajko, lebo Terka a Janko ho oslovovali Malý, a jej Lajka zas Veľký Lajko, hoci bol od môjho o rok mladší a o celú hlavu menší. Asi sme chlapcov tými menami dajako poplietli alebo zakliali, lebo Malého Lajka vytiahlo na pekného, urasteného mládenca, no s veľmi nepokojnou, ba priam dobrodružnou krvou a s hlavou večne v oblakoch. V štyridsiatom ôsmom ho zvábil veľký svet. Myslel si, pochábeľ, že tam kdesi naňho čaká bohvieaké šťastie. Krásne ženy mu budú samy od seba skákať do náručia a sýtiť ho bude manna nebeská. Kdeže, nič také nejestvuje! Ani vo Francúzsku, ani v Anglicku, ba ani v Amerike. Všade sa musí človek zvŕtať ako najlepšie vie. Poslednú kartu napísal z veľkého prímorského mesta Marseille. Je na nej prístav, kotvia v ňom obrovské námorné lode. Bohvie, kam na kraj sveta ho niektorá z tých lodí odviezla?! Janko si myslí, že jeho mladší brat vstúpil do cudzineckej légie, podrobil sa tvrdému vojenskému výcviku a potom niekde v Afrike alebo v ďalekej Ázii padol. Prečo by inak nepísal? Často naň ho myslievam, na Malého Lajka, predstavujem si, kde je a čo asi práve robí. V mojich predstavách je stále tým pekným mládencom s hlavou v oblakoch. Nezostarol ani o jeden jediný rok. Zato Veľký Lajko veľmi nevyrástol, je územčistý, ak nemám rovno povedať, že také malé pivo. Vyučil sa remeslu, je z neho zručný klampiar, plechom pokryl nejednu strechu a vyrobil a upevnil pod ňu ríny, aby voda nezatekala pod základy. Je to veselý a priamy chlapík, krpáň, čo otvára fľaškové pivo zubami, rád žartuje, uťahuje si z druhých, no i sám zo seba. Všetkým sa odjakživa predstavuje ako Veľký Lajko. A aj cudzí sa naňho hneď milo usmievajú. Na malého Veľkého Lajka.

Keď zo mňa Anka pozmýva dobré aj zlé spomienky, natiahne mi plátenné spodné gate a oblečie sviatočnú bielu košeľu. Pozapína ju až po golier, no aj tak vidno, že mi je okolo krku priveľká, akoby som do nej nedorástol. Ešte mi nastokne tmavé bavlnené ponožky, nohavice a veru sa so mnou ponaťahuje, kým mi oblečie sako, hoci som iba kosť a koža. Som vychystaný, pomaly už asi môžem odísť. Nie, ešte si vytiahne z vlasov sponku a vyšparcháva mi spod nechtov na obidvoch rukách bielu farbu z vápnovej maľovky a tmavšiu z omietky, čo sa mi tam zachytili, keď som od ukrutnej bolesti škriabal stenu nad posteľou. Omietka je tam dorytá a fľakatá od mojej krvi, akoby si na nej brúsil pazúry besný kocúr.

Stále ma má rada, bozkáva mi každý prst osobitne a nato otvorené dlane. Tie ženské! Ach, tie ženské! Čo by sme si bez nich počali? Nebudem sa vykrúcať, aj ja ju mám rád. Veru tak. Nikdy som ju týmito rukami neuderil. Ani na um mi to nezišlo, ani keď som sa zabudol u Kondulu a otrundžil sa z piva a pálenky, kdeže, radšej som ju pohladkal a postískal. Veru som ju mohol častejšie, no niekedy som bol z roboty veľmi ukonaný, bol som rád, že vládzem aspoň dýchať a zatvoriť oči. Nerozumiem chlapom, čo si ženy otĺkajú. Hlupáci sú to, veru hlupáci! A grobiani.

Zvláštne, že už ma vôbec nebolia prsty. Už ma nebolí vôbec nič. Zomrieť je vlastne úľava. Vyslobodenie z toľkej trýzne. No napriek úľave a vyslobodeniu ma jeduje, že jej viac nepomôžem s dievčencami. A so všetkým ostatným. Banujem, že ju už nikdy viac nepostískam, nepohladkám, nevybozkávam, už nikdy jej nevyhrniem košeľu. Anka sa znova rozplače, usedavo, slzavo, ozajstne, akoby čítala moje úbohé myšlienky plné chlapských túžob, pritlačí si vlhkú tvár na moje suché a studené dlane a horekuje: „Ach, Štefanko môj, prečo si ma opustil? Čo si tu teraz bez teba sama počnem? No čo? Povedz mi, čo?“

Aj by som jej na to niečo štipľavé odsekol, lebo to lamentovanie znie ako výčitky. Akoby ma neskántrila mrcha nemoc! Tá sa ma vôbec na nič nepýtala, sám by som si ju predsa nevyvolil, ani keby som bol spitý ako čík. Alebo akoby som sa neprestajne vláčil po krčmách a oženil sa s pivom a pálenkou či, nebodaj, ušiel jej za inou sukňou. Ale nedá sa mi už nič vysloviť. Dobré ani zlé. Jazyk mi oťažel, nadobro zdrevenel. Možno by som ju mal objať a utíšiť, no nemôžem pohnúť ani prstom, nieto celou rukou. Teraz už nemôžem nič. Vôbec nič. Len ležať a čakať, kým ma neuložia do zeme. Veď aj v Písme stojí: V pote svojej tváre budeš jesť svoj chlieb, kým sa nevrátiš do zeme, z ktorej si bol vzatý, lebo prach si a na prach sa obrátiš! Takveru, už ma čaká iba prach, obrátim sa na prach, a ukazuje sa, že všetko pechorenie bolo iba márnosť. Všetko. Úplne všetko.