Oscar Wilde

THE PICTURE OF DORIAN GRAY

Translation © by Tatiana Ruppeldtová (dedičia) / LITA 2017

Jacket design © 2017 by Zdeněk Ziegler

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5281-3

PREDHOVOR

Umelec je tvorcom krásnych vecí.

Cieľom umenia je odhaľovať umenie a zahaľovať umelca.

Kritik je človek, ktorý je schopný pretaviť svoje dojmy z krásnych vecí do inej formy alebo hmoty.

Najvyššia, ale aj najnižšia forma kritiky je istým druhom autobiografie.

Tí, čo v krásnych veciach nachádzajú odpudzujúce významy, sú skazení a nemajú v sebe ani kúsok čara. A to je chyba.

Tí, čo v krásnych veciach nachádzajú krásne významy, sú ľudia kultivovaní. Tí majú nádej.

Sú to vyvolenci, ktorí v krásnych veciach vidia iba krásu. Mravné alebo nemravné knihy neexistujú. Kniha môže byť len dobre napísaná, alebo zle napísaná. Nič iné.

Nenávisť devätnásteho storočia k realizmu je zúrivosťou Calibanovou, keď vidí v zrkadle svoju tvár.

Nenávisť devätnásteho storočia k romantizmu je zúrivosťou Calibanovou, keď nevidí v zrkadle svoju tvár.

Morálny život človeka je súčasťou umelcovej témy, no morálnosť umenia sa zakladá práve na dokonalom využívaní nedokonalého prostriedku. Nijaký umelec nechce nič dokazovať. Ale aj pravdu možno dokázať.

Nijaký umelec nemá sklon k mravoučnosti. Mravoučnosť v umelcovej tvorbe je neodpustiteľným manieristickým štylizovaním. Nijaký umelec nie je morbidný. Umelec môže vyjadriť všetko.

Myšlienka a jazyk sú umeleckými nástrojmi umelca. Neresť a cnosť sú umeleckou látkou umelca.

Pokiaľ ide o formu, prototypom všetkých umení je hudobné umenie.

Pokiaľ ide o city, prototypom je herecké umenie. Všetko umenie predstavuje zároveň povrch aj symbol. Tí, čo sa ponárajú pod povrch, robia tak na vlastné nebezpečenstvo.

Tí, čo sa usilujú pochopiť symboly, robia tak na vlastné nebezpečenstvo.

Umenie v skutočnosti odzrkadľuje diváka, a nie život.

Rozmanitosť názorov na umelecké dielo dokazuje, že dielo je nové, mnohotvárne a živé.

Keď sa názory kritikov rozchádzajú, umelec je v súlade sám so sebou.

Keď človek robí užitočné veci, možno mu to odpustiť, ak ich sám neobdivuje. Jediným ospravedlnením tvorby neužitočných vecí je, že ich ľudia nesmierne obdivujú.

Všetko umenie je neužitočné.

PRVÁ KAPITOLA

Ateliér bol presýtený vôňou ruží, a keď ľahký letný vetrík zašelestil lístím stromov v záhrade, vnikala cez otvorené dvere ťažká vôňa orgovánu alebo jemnejšia vôňa ružovo kvitnúceho hlohu.

Lord Henry Wotton z rohu koženej pohovky, na ktorej ležal a fajčil cigaretu za cigaretou, videl žiaru medovosladkých a medovo sfarbených kvetov zlatého dažďa, ktorého chvejúce sa vetvičky akoby ledva vládali uniesť bremeno toľkej ohnivej krásy; a z času na čas sa mihli na dlhých záclonách z indického hodvábu, ktoré viseli pred veľkým oknom, fantastické tône letiacich vtákov, na chvíľu vytvárajúc akési japonské motívy, ktoré mu pripomenuli tých bledých tokijských maliarov, ktorí prostredníctvom statického umenia usilujú sa vyjadriť rýchlosť a pohyb. Namosúrené bzučanie včiel, ktoré sa predierali cez vysokú nepokosenú trávu alebo krúžili s monotónnou dotieravosťou okolo zaprášených zlatých kalíškov popínavého zimozeleňa, akoby znásobovalo ťaživosť ticha. Temné hučanie Londýna znelo ako basový register vzdialeného organa.

Uprostred izby, pripevnený na vysunutom maliarskom stojane, stál v životnej veľkosti portrét mladého muža neobyčajnej krásy a kúsok pred ním sedel sám maliar Basil Hallward, ktorého náhle zmiznutie pred pár rokmi spôsobilo v tom čase toľký rozruch vo verejnosti a dalo vzniknúť toľkým čudným dohadom.

Ako maliar pozeral na pôvabnú, očarujúcu postavu, ktorú tak majstrovsky zobrazil, preletel mu tvárou spokojný úsmev a zdalo sa, že chvíľu na nej ostane. Ale maliar zrazu vstal, zavrel oči a položil si prsty na mihalnice, akoby si chcel uchovať v mozgu akýsi zvláštny sen a bál sa, že by z neho mohol precitnúť.

„Je to tvoje najlepšie dielo, Basil, najlepšie, aké si kedy vytvoril,“ povedal lord Henry malátne. „Na budúci rok ho musíš bezpodmienečne poslať do Grosvenorskej galérie. Akadémia je priveľká a priveľmi vulgárna. Kedykoľvek som ta zašiel, vždy tam bolo alebo toľko ľudí, že som nemohol vidieť obrazy, čo bolo hrozné, alebo toľko obrazov, že som nemohol vidieť ľudí, čo bolo ešte horšie. Grosvenor je naozaj to najlepšie miesto.“

„Nemyslím, že ho niekam pošlem,“ odvetil maliar, pohodiac čudne hlavou dozadu, za čo sa mu jeho priatelia ešte v Oxforde vždy posmievali. „Nie, nepošlem ho nikde.“

Lord Henry zdvihol obočie a prekvapene pozeral naňho cez tenké modré kotúče dymu, ktoré sa kúdolili dohora vo fantastických víroch z jeho silnej ópiovej cigarety. „Nepošleš ho nikde? Ale, drahý priateľu, a prečo? Máš nejaký dôvod? Vy maliari ste ozaj čudáci! Urobíte čokoľvek na svete, len aby ste si získali meno. A len čo si ho získate, akoby ste ho chceli zahodiť. Je to od teba hlúpe, lebo len jedno na svete je horšie než byť známym medzi ľuďmi, totiž, nebyť známym medzi ľuďmi. Takýto portrét by ťa vyzdvihol vysoko nad všetkých mladých mužov v Anglicku a u starých by vzbudil žiarlivosť, ak starí sú vôbec schopní voľajakých citov.“

„Viem, že sa mi vysmeješ,“ odvetil maliar, „ale naozaj ho nemôžem vystaviť. Vložil som doň priveľa zo seba samého.“

Lord Henry sa natiahol na pohovke a zasmial sa.

„Áno, vedel som, že sa budeš smiať, ale je to predsa len pravda.“

„Priveľa z teba samého! Namojveru, Basil, nevedel som, že si taký márnivý; naozaj nevidím nijakú podobnosť medzi tebou s tou tvojou drsnou, hranatou tvárou, vlasmi čiernymi ako uhoľ a týmto mladým Adonisom, ktorý vyzerá akoby bol zo slonoviny a z ružových lupienkov. Veď to je sám Narcis, drahý môj Basil, a ty – nuž, pravdaže, máš duchaplný výraz a to všetko. Ale krása, skutočná krása sa končí, kde sa duchaplný výraz začína. Intelekt sám osebe je istý spôsob zveličovania a ničí harmóniu každej tváre. Vo chvíli, keď si človek sadne a začne rozmýšľať, stane sa samý nos alebo samé čelo, alebo niečo také hrozné. Pozri na úspešných ľudí v ktoromkoľvek učenom povolaní. Akí dokonale škaredí sú všetci! Pravda, okrem služobníkov cirkvi. Ale služobníci cirkvi nerozmýšľajú. Taký biskup hovorí v osemdesiatke to isté, čo ho naučili hovoriť, keď bol osemnásťročný chlapec, a prirodzeným dôsledkom toho je, že vždy vyzerá dokonale rozkošne. Tvoj záhadný mladý priateľ, ktorého meno si mi ešte ani nepovedal, ale ktorého obraz ma naozaj očaril, nikdy nerozmýšľa. Som o tom celkom presvedčený. Je to akési krásne stvorenie bez rozumu, ktoré by tu vždy malo byť v zime, keď niet kvetov, na ktoré by sme mohli pozerať, a vždy by tu malo byť v lete, keď potrebujeme niečo na ochladenie rozumu. Len si nelichoť, Basil, ani zďaleka nie si ako on.“

„Nerozumieš mi, Harry,“ odvetil umelec. „Pravdaže nie som ako on. Viem to veľmi dobre. Ba bolo by mi ľúto, keby som vyzeral ako on. Krčíš plecom? Vravím ti pravdu. Je čosi osudové na všetkých telesných či rozumových prednostiach, je to osudovosť, ktorá akoby prenasledovala celými dejinami habkavé kroky kráľov. Je lepšie, keď sa človek nelíši od svojich blížnych. Škaredí a hlúpi sa majú na svete najlepšie. Môžu si pohodlne sedieť a zízať na hru. Ak nič nevedia o víťazstve, sú aspoň ušetrení poznania porážky. Žijú, ako by sme všetci mali žiť, bezstarostní, ľahostajní a ničím neznepokojovaní. Tí nikomu neprinesú skazu, ale ani im neprinesú skazu cudzie ruky. Tvoje postavenie a bohatstvo, Harry; môj mozog, nech je akýkoľvek – moje umenie, nech je čokoľvek hodno; krása Doriana Graya – my všetci budeme trpieť za to, čím nás bohovia obdarili, strašne trpieť.“

„Dorian Gray? Tak sa volá?“ opýtal sa lord Henry, prechádzajúc cez ateliér k Basilovi.

„Áno, tak sa volá. Nemal som v úmysle povedať ti to.“

„Ale prečo nie?“

„Ťažko to vysvetliť. Keď mám niekoho nesmierne rád, nikdy nikomu nepoviem jeho meno. Je to ako vzdať sa časti z neho. Naučil som sa mať rád tajnosti. Zdá sa, že to jediné nám vie urobiť moderný život záhadným alebo zázračným. Tá najobyčajnejšia vec vyzerá hneď krajšie, keď ju skrývame. Keď zavše odchádzam z mesta, nikdy nikomu doma nepoviem, kam idem. Keby som povedal, pripravil by som sa o všetku radosť. Je to azda hlúpy zvyk, ale akosi sa mi zdá, že vnáša do života veľa romantiky. Ty si teraz zaiste myslíš, že som hrozný blázon.“

„Vôbec nie,“ odvetil lord Henry, „vôbec nie, drahý môj Basil. Vari zabúdaš, že som ženatý, a jediným čarom manželstva je, že život v klamstve sa stane absolútne potrebným pre obe strany. Nikdy neviem, kde je práve moja žena, a moja žena nikdy nevie, čo práve robím. Keď sa stretneme – príležitostne sa aj stretávame, keď nás spolu niekam pozvú alebo keď ideme navštíviť vojvodu –, rozprávame si s tou najvážnejšou tvárou tie najnemožnejšie rozprávky. Moja žena v tom vyniká – vie to veru oveľa lepšie ako ja. Nikdy nepopletie údaje, zato ja vždy. Ale keď ma prichytí, nerobí nijaké scény. Zavše by som aj chcel, aby urobila, ale ona sa mi len smeje.“

„Nemám rád, keď takto rozprávaš o svojom manželstve, Harry,“ povedal Basil Hallward, idúc k dverám do záhrady. „Som presvedčený, že v skutočnosti si veľmi dobrý manžel, ale že sa hrozne hanbíš za svoje cnosti. Si zvláštna povaha. Nikdy nepovieš nič nemorálne a nikdy neurobíš nič nesprávne. Tvoj cynizmus je iba póza.“

„Správať sa prirodzene je iba póza, a to tá najprotivnejšia póza, akú poznám,“ zvolal lord Henry so smiechom a obaja mladí muži vyšli spolu do záhrady a sadli sa na dlhú bambusovú lavičku v tôni vysokého vavrínového kra. Slnečné lúče sa kĺzali po jeho lesklých listoch. V tráve sa chveli biele sedmokrásky.

Po chvíli lord Henry vytiahol hodinky. „Bohužiaľ, musím už ísť, Basil,“ povedal, „ale kým odídem, rozhodne chcem, aby si mi odpovedal na otázku, ktorú som ti nedávno položil.“

„Čo to bolo?“ opýtal sa maliar, ďalej uprene hľadiac do zeme.

„Vieš to veľmi dobre.“

„Neviem, Harry.“

„Tak ti teda poviem, čo to bolo. Musíš mi vysvetliť, prečo nechceš vystaviť obraz Doriana Graya. Chcem počuť pravú príčinu.“

„Povedal som ti pravú príčinu.“

„Nie, nepovedal. Povedal si, že preto, lebo je v ňom priveľa z teba samého. Ale to je detinské.“

„Harry,“ povedal Basil Hallward, dívajúc sa mu rovno do tváre, „každý portrét maľovaný s citom je portrétom umelca, a nie jeho modelu. Model je iba podnetom, príležitosťou. Maliar neodhaľuje na farebnom plátne model, maliar odhaľuje svoje vnútro. Nechcem obraz vystaviť, lebo sa bojím, že som v ňom odhalil tajomstvo vlastnej duše.“

Lord Henry sa zasmial. „A aké je to tajomstvo?“ zvedavo sa opýtal.

„Poviem ti,“ odvetil Hallward, ale na tvári sa mu zjavili rozpaky.

„Som samé ucho, Basil,“ naliehal jeho spoločník a vrhol naňho letmý pohľad.

„Niet tu vlastne veľa čo povedať, Harry,“ odvetil maliar, „a obávam sa, že tomu sotva porozumieš. Azda tomu aj sotva uveríš.“

Lord Henry sa usmial, vzápätí sa zohol, vytrhol z trávy ružovú sedmokrásku a obzeral si ju. „Som si celkom istý, že porozumiem,“ odvetil a uprene hľadel na malý, zlatý, bielo operený kotúč. „A či uverím? Som schopný uveriť všetkému, ak je to len niečo celkom neuveriteľné.“

Vietor striasol zo stromov pár kvietkov a ťažké strapce orgovánu s chumáčmi jeho hviezdičiek sa rozknísali v sparnom povetrí. Pri múre začala cvrlikať kobylka a okolo preletela ako modré vlákno dlhá tenká vážka na hnedých tylových krídlach. Lord Henry mal pocit, akoby počul biť Basilovo srdce, a bol zvedavý, čo mu priateľ odhalí.

„Vec sa má proste takto,“ začal maliar po hodnej chvíli. „Pred dvoma mesiacmi som bol na veľkej recepcii u lady Brandonovej. Veď vieš, že my chudáci umelci sa musíme z času na čas ukazovať v spoločnosti, len aby sme verejnosti pripomenuli, že nie sme divosi. Vo fraku, s bielou kravatou, ako si mi sám raz povedal, môže hocikto, ešte aj burzový špekulant, získať povesť civilizovaného človeka. Nuž bol som tam ledva desať minút, zhováral som sa s vyfintenými korpulentnými staršími dámami a nudnými akademikmi, keď som zrazu vycítil, že ktosi na mňa hľadí. Napoly som sa obrátil a po prvý raz som uvi del Doriana Graya. Keď sa nám oči stretli, cítil som, ako blednem. Zmocnil sa ma zvláštny pocit strachu. Vedel som, že stojím zoči-voči človeku, ktorý by bol schopný ovládnuť svojou príťažlivosťou celú moju bytosť, celú moju dušu, samo moje umenie, keby som to pripustil. A ja som sa nechcel dať ničím ovplyvňovať. Sám dobre vieš, Harry, aký som od prírody samostatný a nezávislý. Som si sám sebe pánom, aspoň vždy som bol, kým som nestretol Doriana Graya. Potom – ale neviem, ako ti to vysvetliť. Akoby mi čosi vravelo, že som na pokraji strašnej životnej krízy. Mal som zvláštny pocit, že Osud má pre mňa nachystané nezvyčajné radosti a nezvyčajné žiale. Celý prestrašený som sa obrátil, že odídem. Nebolo to svedomie, čo ma k tomu nútilo, bola to akási zbabelosť. Nepripisujem si k dobru, že som sa pokúsil ujsť.“

„Svedomie a zbabelosť, to je v podstate jedno a to isté, Basil. Svedomie je iba obchodný názov firmy. Nič viac.“

„Neverím, Harry, a neverím ani, že ty tomu veríš. Nuž ale nech boli moje pohnútky akékoľvek – a mohla to byť aj hrdosť, lebo som býval veľmi hrdý –, naozaj som sa predieral k dverám. Tam som sa, pravdaže, zrazil s lady Brandonovou. ,Vari len nechcete ujsť tak zavčasu, pán Hallward?‘ vykríkla. Poznáš ten jej čudne škrekľavý hlas?“

„Áno, pripomína pávu všetkým, len nie krásou,“ povedal lord Henry, trhajúc sedmokrásku na kúsky dlhými, nervóznymi prstami.

„Nevedel som sa jej striasť. Predstavila ma všelijakým kráľovským výsostiam, ľuďom s hviezdami a podväzkovými radmi a starším dámam s obrovskými tiarami a papagájovitými nosmi. Hovorila o mne ako o svojom najdrahšom priateľovi. Stretol som sa s ňou predtým iba raz, ale vzala si do hlavy, že zo mňa urobí hrdinu dňa. Tuším v tom čase ktorýsi môj obraz mal veľký úspech, aspoň sa o ňom táralo v šestákových novinách, čo je v tomto našom devätnástom storočí štandard nesmrteľnosti. Znezrady som sa ocitol zoči-voči tomu mladíkovi, ktorého zjav ma tak čudne vzrušil. Stáli sme celkom blízko seba, takmer sme sa dotýkali. Oči sa nám opäť stretli. Bolo to odo mňa neuvážené, ale poprosil som lady Brandonovú, aby nás zoznámila. Možno to ani nebolo také neuvážené. Bolo to proste nevyhnutné. Boli by sme sa oslovili, aj keby nás nik nebol predstavil. Tým som si istý. Aj Dorian mi to neskôr povedal. Aj on cítil, že nám bolo súdené zoznámiť sa.“

„A ako lady Brandonová opísala tohto skvelého mladíka?“ opýtal sa jeho spoločník. „Viem, ako rada podáva stručnú charakteristiku o svojich hosťoch. Pamätám sa, ako ma raz predstavila akémusi moróznemu starému pánovi červenej tváre, celému ovešanému radmi a stuhami, a ako mi sipela do ucha dramatickým šepotom tie najohromujúcejšie podrobnosti z jeho života, takže to museli dokonale počuť všetci prítomní. Musel som zutekať. Rád objavujem ľudí sám. Ale lady Brandonová zaobchodí so svojimi hosťami celkom tak ako aukcionár s tovarom. Alebo odpúta od nich pozornosť, alebo ti o nich povie všetko, iba to nie, čo chceš vedieť.“

„Chudera lady Brandonová! Súdiš ju pritvrdo, Harry!“ povedal Hallward ľahostajne.

„Môj milý, chcela si založiť salón a podarilo sa jej otvoriť iba reštauráciu. Možno ju teda obdivovať? No, ale povedz mi, čo hovorila o Dorianovi Grayovi?“

„Ale čosi také, ako: ,Milý chlapec – chudera jeho matka a ja sme boli absolútne nerozlučné priateľky. Celkom som zabudla, čo robí – tuším – nerobí nič – ba áno, hrá na klavíri – a či na husliach, drahý pán Gray?‘ Ani on, ani ja sme sa nevedeli ubrániť smiechu a hneď sme sa spriatelili.“

„Smiech nie je veru zlý začiatok pre priateľstvo a zďaleka najlepšie jeho zakončenie,“ povedal mladý lord a odtrhol si novú sedmokrásku.

Hallward pokrútil hlavou. „Nechápeš, čo je priateľstvo, Harry,“ zamrmlal, „ale ani čo je nepriateľstvo, keď sme už pri tom. Máš rád každého, čo vlastne znamená, že všetci sú ti ľahostajní.“

„Aký si hrozne nespravodlivý!“ zvolal lord Henry, potisol si klobúk dozadu a zahľadel sa na obláčky, ktoré ako pokudlené pradená lesklého bieleho hodvábu plávali holým tyrkysovým letným nebom. „Áno, si hrozne nespravodlivý. Ja robím veľké rozdiely medzi ľuďmi. Priateľov si vyberám spomedzi pekných, známych si vyberám spomedzi charakterných a nepriateľov spomedzi inteligentných ľudí. Človek nikdy nemôže byť dosť opatrný pri výbere svojich priateľov. Nemám medzi nimi ani jedného hlupáka. Sú to všetko ľudia istých intelektuálnych schopností, a preto si ma všetci vážia. Je to odo mňa veľmi márnomyseľné?“

„Myslím, že je, Harry. Ale podľa tých tvojich kategórií som zrejme iba tvoj známy.“

„Môj drahý, starý Basil, ty si mi oveľa viac ako známy.“

„A oveľa menej ako priateľ. Vari čosi ako brat, nie?“

„Kdeže brat! Bratov nemám rád. Môj starší brat nechce umrieť a moji mladší bratia akoby ani nerobili nič iné.“

„Harry!“ zvolal Hallward, zmraštiac čelo.

„Ale drahý môj, veď to nemyslím vážne. No nemôžem za to, že príbuzných neznášam. Je to azda preto, že človek nerád vidí na druhých tie isté chyby, čo má sám. Celkom chápem hnev anglických demokratov proti tomu, čo nazývajú neresťami vyšších vrstiev. Masy si myslia, že opilstvo, hlúposť, nemravnosť mali by byť ich zvláštnou výsadou a že ak niekto z nás robí zo seba somára, pytliači v ich revíre. Keď sa chudák Southwark rozsobášoval, ich pobúrenie bolo priam veľkolepé. A predsa pochybujem, že viac ako desať percent proletárov žije ako sa patrí.“

„Nesúhlasím ani s jediným slovom, čo si tu povedal, ba čo viac, som si istý, že ani ty s tým nesúhlasíš.“ Lord Henry si pohladil končitú hnedú bradu a ebenovou paličkou so strapcom si klopkal na špičku vysokej lakovej topánky. „Si ozajstný Angličan, Basil! Už druhý raz si mi to povedal. Ak niekto predloží ozajstnému Angličanovi nejakú myšlienku – čo je vždy veľká prenáhlenosť –, nikdy mu ani na um nezíde uvažovať, či táto myšlienka je správna, alebo nesprávna. Jediné, čo považuje ako-tak za dôležité, je, či ten, kto mu ju predkladá, jej sám verí. Hoci hodnota myšlienky nemá nič spoločné s úprimnosťou človeka, ktorý ju vyjadril. Naopak, je pravdepodobné, že čím neúprimnejší človek je, tým duchaplnejšia bude tá myšlienka, lebo v takom prípade nebude zafarbená ani jeho žiadosťami, ani jeho túžbami alebo predsudkami. No ale nebudeme tu teraz diskutovať o politike, sociológii či metafyzike. Mám ľudí radšej než zásady a mám rád ľudí bez zásad väčšmi než čokoľvek na tomto svete. Povedz mi ešte niečo o Dorianovi Grayovi. Ako často sa stretávate?

„Každý deň. Bol by som nešťastný, keby som ho nevidel každý deň. Nemôžem sa bez neho zaobísť.“

„Zvláštne! Myslel som, že nikdy nebudeš stáť o nič, iba o svoje umenie.“

„On je teraz pre mňa celým mojím umením,“ povedal maliar vážne. „Zavše si myslím, Harry, že v dejinách sveta sú ako-tak dôležité iba dve éry. Prvá, keď sa objaví nový spôsob v umení, a druhá, keď sa objaví nová osobnosť, tiež v umení. Čím bolo vynájdenie olejomaľby pre Benátčanov, tým bola Antinoova tvár neskorému gréckemu sochárstvu a tvár Doriana Graya bude jedného dňa pre mňa. Nejde iba o to, že ho maľujem, kreslím, skicujem. To všetko, pravdaže, robím.

Ale pre mňa je on oveľa viac ako model, ktorý mi sedí. Nebudem tvrdiť, že som nespokojný s tým, čo som podľa neho urobil, alebo že jeho krásu nemožno umením vyjadriť. Umenie môže vyjadriť všetko, a ja viem, že všetko, čo som namaľoval, odkedy poznám Doriana Graya, je dobré, je najlepšie, čo som kedy vytvoril. Ale jeho osobnosť – neviem, či ma pochopíš – mi akosi zvláštne vnukla celkom nový umelecký spôsob, celkom nový štýl. Vidím všetko ináč, uvažujem o všetkom ináč. Viem teraz zobraziť život spôsobom, ktorý mi bol predtým skrytý. ,Sny o forme v čase myšlienok‘ – kto to povedal? Zabudol som, ale je to to, čím je pre mňa Dorian Gray. Už len viditeľná prítomnosť tohto chlapca – lebo vidí sa mi sotva čo viac ako chlapec, hoci v skutočnosti má vyše dvadsať – už len jeho viditeľná prítomnosť – ach, neviem, či si vieš uvedomiť, čo všetko to znamená. Podvedome mi určuje línie novej školy, školy, ktorá má mať v sebe všetku vášeň romantického ducha, všetku dokonalosť ducha gréckeho. Harmónia duše a tela – čo všetko to znamená! My v našej pomätenosti sme ich oddelili a vynášali sme realizmus, ktorý je vulgárny, ideál, ktorý je prázdny a nanič. Harry, keby si len vedel, čo Dorian Gray pre mňa znamená! Pamätáš sa na tú moju krajinku, za ktorú mi Agnew ponúkol takú obrovskú sumu, no s ktorou som sa nechcel rozlúčiť? Je to jedna z najlepších vecí, akú som kedy namaľoval. A prečo je taká? Lebo kým som ju maľoval, Dorian Gray sedel pri mne. Akýsi jemný vplyv prechádzal z neho na mňa a prvý raz v živote videl som v obyčajnom zalesnenom kraji zázrak, ktorý som vždy hľadal, a nikdy nenachádzal.“

„To je zvláštne, Basil! Musím Doriana Graya vidieť.“

Hallward vstal a začal sa prechádzať hore-dolu po záhrade. Po chvíli sa vrátil. „Harry,“ povedal, „Dorian Gray je pre mňa proste umeleckým motívom. Ty v ňom možno neuvidíš nič. Ja v ňom vidím všetko. V mojom diele je najväčšmi prítomný vtedy, keď v ňom niet jeho podoby. Je v tom, že mi vnuká, ako som povedal, nový štýl. Nachádzam ho v zakrivení niektorých línií, v pôvabe a jemnosti niektorých farieb. To je všetko.“

„Tak prečo nechceš vystaviť jeho portrét?“ opýtal sa lord Henry.

„Preto, lebo hoci neúmyselne, vyjadril som v ňom všetko toto zvláštne umelecké zbožňovanie, o ktorom sa mi s ním, pravdaže, nikdy nechcelo zhovárať. Nič o tom nevie. Nikdy sa o tom nedozvie. Ale svet by to mohol uhádnuť a nechcem si odhaliť dušu pred jeho plytkými, sliedivými očami. Moje srdce sa nikdy nedostane pod ich mikroskop. V tom obraze je priveľa zo mňa samého, Harry – priveľa zo mňa!“

„Básnici nemajú také škrupule ako ty. Vedia, ako sa vypláca písať o vlastných vášňach. Dnes zlomené srdce dosiahne mnoho vydaní.“

„Nenávidím ich za to,“ zvolal Hallward. „Umelec má tvoriť krásne veci, ale nemá do nich vkladať nič zo svojho vlastného života. Žijeme vo veku, keď ľudia berú ako samozrejmosť, že umenie má byť formou autobiografie. Stratili sme abstraktný cit pre krásu. Jedného dňa ukážem svetu, čo to je, a preto svet nikdy neuvidí môj portrét Doriana Graya.“

„Myslím, že nemáš pravdu, Basil, ale nejdem ťa presviedčať. Len tupci sa usilujú presviedčať druhých. Povedz mi, má ťa Dorian Gray veľmi rád?“

Maliar chvíľu uvažoval. „Má ma rád,“ odvetil potom. „Viem, že ma má rád. Pravdaže, strašne sa mu zaliečam. Nachádzam zvláštnu záľubu v tom, že mu hovorím veci, ktoré by som mu nemal hovoriť, a viem, že to oľutujem. Zvyčajne je ku mne veľmi milý, sedávame v ateliéri a zhovárame sa o tisícorakých veciach. Ale zavše je hrozne bezohľadný a zdá sa, že pociťuje priam rozkoš, keď mi pôsobí bolesť, Harry, vtedy cítim, že som oddal celú svoju dušu niekomu, kto s ňou zaobchádza ako s kvetom na výložke kabáta, ako s ozdôbkou na uspokojenie svojej márnivosti, okrasou na letný deň.“

„Letné dni, Basil, sa nerady lúčia,“ podotkol lord Henry. „Možno to teba omrzí skôr než jeho. Je to smutné, ale niet pochýb o tom, že génius vydrží dlh šie ako krása. To vysvetľuje fakt, prečo sa my všetci tak namáhame až priveľmi sa vzdelať. V divom zápase o existenciu chceme mať niečo trváce, a tak si napchávame hlavy kadejakými hlúposťami a faktmi v pochabej nádeji, že si udržíme svoje postavenie. Dokonale informovaný, vzdelaný človek – to je moderný ideál. A mozog informovaného, vzdelaného človeka, to je čosi strašné. Je ako obchod so starožitnosťami, samá príšera a prach, a všetko precenené vysoko nad svoju skutočnú hodnotu. Ale aj tak si myslím, že teba to zunuje skôr. Jedného dňa pozrieš na svojho priateľa a bude sa ti zdať, že už nie je súci na maľovanie, alebo sa ti nepozdá odtieň jeho pleti, alebo niečo také. V duši mu budeš trpko vyčítať a vážne si budeš myslieť, že sa k tebe zachoval veľmi nepekne. A pri najbližšej príležitosti sa k nemu budeš správať dokonale chladne a ľahostajne. Bude to veľká škoda, lebo ťa to zmení. To, čo si mi povedal, je priam romanca a dalo by sa to nazvať romancou umenia, no najhoršie je, že keď človek prežije niečo poetické, ostane načisto prozaický.“

„Nehovor tak, Harry. Kým žiť budem, osobnosť Doriana Graya bude vládnuť nado mnou. Nemôžeš cítiť, čo cítim ja. Si priveľmi nestály.“

„Môj drahý Basil, práve preto to viem precítiť. Ľudia verní poznajú len triviálnu, všednú stránku lásky; iba neverný pozná tragédie lásky.“ A lord Henry škrtol zápalkou o drobnú striebornú škatuľku a dal sa fajčiť cigaretu so sebavedomým a spokojným výrazom, akoby v jednej vete zhodnotil celý svet. V zelených, sťa nalakovaných listoch brečtana šušťali čvirikajúce vrabce a modré tône oblakov sa naháňali po tráve ako lastovičky. Ako príjemne je v tejto záhrade! A aké rozkošné sú city druhých ľudí! Oveľa rozkošnejšie ako ich myšlienky, zdalo sa mu. Ak ma niečo v ži vote fascinuje, je to vlastná duša a vášne priateľov. S tichou radosťou si v duchu predstavil nudný obed, ktorý zmeškal tým, že ostal tak dlho u Basila Hallwarda. Keby bol išiel k tete, celkom iste by sa tam bol stretol s lordom Hoodbodym a celý rozhovor by sa krútil iba okolo kŕmenia chudobných a okolo potreby stavať vzorné nájomné domy. Každá trieda najradšej káže o dôležitosti tých cností, ktoré sama v živote nemusela pestovať. Bohatí hovoria o význame šporovlivosti a leniví výrečne velebia dôstojnosť práce. Ako dobre, že unikol tomu všetkému! Ako tak myslel na tetu, akoby mu náhle zišlo čosi na um. Obrátil sa k Hallwardovi a povedal: „Počuj, priateľu, práve som si na niečo spomenul!“

„Na čo, Harry?“

„Kde som už počul meno Doriana Graya.“

„A kde, prosím ťa?“ opýtal sa Hallward a trochu zvraštil čelo.

„Nepozeraj tak nazlostene, Basil. Bolo to u mojej tety lady Agathy. Povedala mi, že objavila skvelého mladíka, ktorý jej bude pomáhať v dobročinnej práci vo Východnej štvrti, a že sa volá Dorian Gray. Pravda, o tom, že je pekný, mi nepovedala ani slovo. Ženy nemajú nijaké porozumenie pre pekný vzhľad, aspoň dobré ženy nie. Povedala, že je veľmi vážny a má krásnu povahu. Ihneď som si v duchu predstavil tvora v okuliaroch, s dlhými rovnými vlasmi, hrozne pehavého, kymácajúceho sa na obrovských nožiskách. Škoda, že som nevedel, že je tvojím priateľom.“

„Som veľmi rád, že si to nevedel, Harry.“

„Prečo?“

„Nechcem, aby si sa s ním zoznámil.“

„Nechceš, aby som sa s ním zoznámil?“

„Nie.“

„Pán Dorian Gray je v ateliéri,“ ohlásil sluha, vchádzajúc do záhrady.

„Teraz nás už musíš zoznámiť,“ zvolal lord Henry a pobavene sa zasmial.

Maliar sa obrátil k sluhovi, ktorý stál a žmurkal oslepený slnkom. „Parker, poproste pána Graya, aby počkal, prídem o chvíľu.“ Sluha sa poklonil a odišiel.

Potom pozrel na lorda Henryho. „Dorian Gray je môj najdrahší priateľ,“ povedal. „Je povahy prostej a ušľachtilej. Tvoja teta mala pravdu v tom, čo o ňom povedala. Nepokaz ho. Nepokúšaj sa ovplyvniť ho. Tvoj vplyv by nebol dobrý. Svet je široký a je v ňom veľa skvelých ľudí. Neber mi jediného človeka, ktorý môjmu umeniu dáva všetko čaro, čo v ňom azda je. Môj život umelca závisí od neho. Mysli na to, Harry, spolieham sa na teba.“ Hovoril veľmi pomaly, slová akoby žmýkal zo seba takmer proti svojej vôli.

„Čo to táraš, prosím ťa!“ povedal lord Henry s úsmevom, chytil Hallwarda pod pazuchu a takmer ho vliekol do domu.