David Lagercrantz

MANNEN SOM SÖKTE SIN SKUGGA

Copyright © David Lagercrantz & Moggliden AB 2017, first published by Norstedts, Sweden

Published by agreement with Norstedts Agency

Translation © 2017 by Jozef Zelizňák

Jacket design © Valentin&Byhr/Jörgen Einéus

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5736-8

PROLÓG

HOLGER PALMGREN sedel na invalidnom vozíku v miestnosti pre návštevy.

„Vždy som sa ťa chcel spýtať na tvoje tetovanie. Čím je pre teba také dôležité?“

„Týka sa mojej mamy.“

„Agnety?“

„Bola som ešte malá, mohla som mať šesť rokov. Ušla som z domu.“

„Asi si už spomínam. Prišla k vám na návštevu istá žena, však? Mala na krku znamienko.“

„Akoby jej tam niekto poriadne spálil kožu.“

„Nejaký drak?“

PRVÁ  ČASŤ

Drak

12. – 20. júna

V roku tisícštyristoosemdesiatdeväť nechal Sten Sture Starší vztýčiť sochu na oslavu svojho víťazstva nad dánskym kráľom v bitke pri Brunkebergu.

Na soche, čo dodnes stojí v hlavnom štokholmskom kostole, dvíha rytier svätý Juraj na koni meč. Pri nohách sa mu zvíja umierajúci drak. Vedľa stojí žena v burgundskom kroji.

Žena predstavuje pannu, ktorú prišiel rytier zachrániť. Údajne ju stvárnili podľa Ingeborg Ākesdotterovej, manželky Stena Stureho Staršieho. Panna sa tvári zvláštne odmerane.

KAPITOLA 1

12. júna

LISBETH SALANDEROVÁ vyšla zo šatne v posilňovni. Na chodbe ju zastavil hlavný strážny Alvar Olsen. Čosi jej hovoril. Možno sa aj rozčuľoval. Divoko gestikuloval a mával nejakými papiermi. Lisbeth nerozumela ani slovo. Bolo devätnásť tridsať.

O pol ôsmej sa diali vo Flodberge tie najhoršie veci. Vtedy popri väznici prechádzal hučiaci nákladný vlak, steny sa triasli, kľúče rinčali, chodby aj cely páchli zmesou potu a voňaviek. V nijakú inú hodinu nehrozilo vo väznici väčšie nebezpečenstvo než o pol ôsmej. Pod pláštikom hukotu od koľají a vo všeobecnom chaose, čo vznikol krátko pred zatváraním ciel, sa odohrávali najhoršie útoky. Lisbeth Salanderová o pol ôsmej vždy pozorne kontrolovala dianie v svojom oddelení a určite nie náhodou si osobitne všímala Fariu Kaziovú.

Mladá a pekná Faria Kaziová prišla z Bangladéša. Teraz sedela vo svojej cele, naľavo od Lisbethinej. Hoci Lisbeth videla zo svojej pozície len jej tvár, nepochybovala, že ju fackujú. V pravidelných intervaloch trhla hlavou, a hoci údery neboli tvrdé, pôsobili ako súčasť nejakého rituálu. Ten niekto to nerobil prvýkrát. Nech sa tam dialo čokoľvek, už to trvalo dlho. Svedčil o tom spôsob, akým dopadali facky, aj Fariina reakcia. Lisbeth aj z diaľky cítila, že šikanovanie už dávno zlomilo jej odpor. Ruky sa viac ani nesnažili zastaviť zauchá, netvárila sa prekvapene, z očí jej sálal len mĺkvy, prenikavý strach. Faria Kaziová sa zžila s terorom. Lisbeth stačilo sledovať jej výraz, ktorý potvrdil, čo zistila počas týždňov vo väzení.

„Aha,“ kývla k Fariinej cele.

Kým sa však Alvar Olsen spamätal, bolo po všetkom, a tak Lisbeth vkĺzla do svojej cely a zatvorila dvere. Z chodby sa ozývali hlasy a tlmený smiech. Vlak akoby nemal konca, neprestával hučať. Lisbeth mala v cele lesklé umývadlo, úzku posteľ, knižnicu a písací stôl so svojimi kvantovo-mechanickými výpočtami. Má v nich pokračovať? V pokusoch pochopiť slučkovú kvantovú gravitáciu? Sklopila zrak na dlaň. Niečo držala.

Papier, s ktorým Alvar pred chvíľou mával. Krátko ju zaujímalo, čo to je. Kravina. Inteligenčný test s dvoma fľakmi od kávy na obálke. Uškrnula sa.

Neznášala, keď ju hodnotili, a tak pustila papier, ktorý sa zniesol ako vejár na betónovú dlážku. O chvíľu už naň celkom zabudla a radšej premýšľala nad Fariou Kaziovou. Nepotrebovala vidieť, kto ju bije. Aj tak to dobre vedela. Hoci sa snažila ignorovať vzťahy za stenami svojej cely, napokon ju proti jej vôli vtiahli do väzenského života. Krok za krokom dešifrovala viditeľné aj neviditeľné symboly a pochopila, kto v skutočnosti vládne v oddelení.

Ich oddelenie malo označenie B alebo bezpečnostný pavilón. Pokladali ho za najchránenejšie miesto vo väznici a človek, ktorý prišiel na návštevu alebo len povrchne skontroloval situáciu, by súhlasil. Nikde vo väzení sa nepohybovalo toľko strážnikov, nebolo tak mnoho kontrolórov a nepôsobilo toľko odborníkov na rehabilitáciu. Kto sa však zadíval pozornejšie, vytušil, že čosi je tu zhnité. Strážnici sa tvárili tvrdo a autoritatívne, občas sa dokonca pokúšali prejavovať súcit. V skutočnosti to boli zbabelci, ktorí stratili kontrolu a prenechali moc nepriateľovi, mafiánke Benito Anderssonovej a jej kumpánkam.

Benito sa cez deň neprejavovala a správala sa takmer ako vzorná väzenkyňa. Po skorej večeri, keď mohli väzenkyne cvičiť alebo prijímať návštevy, preberala kontrolu nad oddelením. Jej chvíľa prichádzala krátko pred večerným zamykaním ciel. Väzenkyne chodili od cely k cele, šepkali hrozby a sľuby. Benitin gang sa zdržiaval na jednej strane, jej obete na druhej.

SAMOZREJME, ŠKANDÁL bol už samotný fakt, že Lisbeth Salanderová sa ocitla vo väzení. Nepriali jej okolnosti a, úprimne povedané, ani sa im nesnažila urputne čeliť. Pobyt vo väzení vnímala ako idiotský medzičas. Rovnako dobre mohla sedieť v base ako kdekoľvek inde.

Odsúdili ju na dva mesiace väzenia za zaberanie cudzieho majetku a ohrozenie verejného poriadku z nedbanlivosti. Po vražde profesora Fransa Baldera sa zapojila do drámy a z vlastného rozhodnutia ukrývala osemročného autistického chlapca. Odmietla vtedy spolupracovať s políciou, keďže sa právom domnievala, že z vyšetrovacieho tímu unikajú informácie. Nikto nespochybňoval jej významný podiel na záchrane chlapcovho života. Prokurátor Richard Ekström viedol napriek tomu proces s veľkým pátosom a napokon presvedčil aj súd, hoci prísediaci zastávali spočiatku iný názor a Lisbethina advokátka Annika Gianniniová odviedla skvelú prácu. Lisbeth jej však veľmi nepomohla, a tak nemala šancu.

Lisbeth počas celého súdneho procesu zaryto mlčala a odmietla sa odvolať. Chcela mať tú frašku čím skôr za sebou a podľa očakávania skončila vo väznici s dohľadom Björngärda Gård s veľkou dávkou osobnej slobody. Potom sa však zjavili informácie o potenciálnej hrozbe – nie prekvapivo vzhľadom na počet nepriateľov, ktorí jej išli po krku – a presťahovali ju do bezpečnostného oddelenia vo Flodberge.

Realita sa ukázala lepšia, než sa na prvý pohľad zdalo. Lisbeth síce previezli k najhorším vyvrheľkám v krajine, no nemohla sa sťažovať, keďže ju neustále chránili dozorcovia. Personál sa mohol pochváliť impozantnou štatistikou rehabilitovaných väzňov a už niekoľko rokov nehlásili v oddelení nijaké prípady fyzického napadnutia. Pravda, všetky štatistiky vychádzali v plnej miere z obdobia pred príchodom Benito Anderssonovej.

LISBETH NEPREKVAPILO, že už od svojho príchodu čelila provokáciám. Predstavovala celebritu medzi väzenkyňami, poznali ju z médií, z klebiet a z informácií šíriacich sa v podsvetí. Len pred pár dňami jej Benito osobne podstrčila papierik s otázkou: S nami alebo proti nám? Lisbeth trvalo presne minútu, kým jej odkaz zahodila – najmä preto, že potrebovala päťdesiatosem sekúnd, aby sa prinútila prečítať si ho.

Nezaujímal ju boj o moc ani priateľské putá. Všetko len sledovala a učila sa. A naučila sa viac než dosť. Teraz upierala prázdny pohľad na knižnicu so zborníkmi analýz teórie kvantových polí, čo si objednala pred nástupom do väznice. V šatníku vľavo skladovala dva páry väzenských šiat s iniciálkami VS na hrudi, skratkou pre väzenskú správu, niekoľko nohavičiek a dva páry tenisiek. Steny jej nezdobilo nič, ani len fotografia či spomienka na život za múrmi väznice. Zariadenie cely jej bolo rovnako ukradnuté ako nábytok v jej byte na ulici Fiskargatan.

Zatváranie ciel zvyčajne vnímala s úľavou. Len čo zvuky stíchli a v oddelení zavládol pokoj, ponárala sa do matematiky – v snahe spojiť kvantovú mechaniku a teóriu relativity – a zabúdala na vonkajší svet. Dnes večer bolo však všetko inak. Hnevala sa. Nevytočil ju iba útok na Fariu Kaziovú či obrovská korupcia vo väznici.

Rozčúlila ju najmä návšteva Holgera Palmgrena, jej niekdajšieho poručníka z obdobia, keď švédsky právny systém usúdil, že nie je schopná postarať sa sama o seba. Už jeho návšteva znamenala veľkú vec. Holger nevychádzal z domu, celkom závisel od opatery sestričiek, čo sa oňho starali v jeho byte v Liljeholmene.

Dlho naliehal, aby mu dovolila prísť, pred šiestimi dňami sa nechal sem doviezť a pohyboval sa po chodbách v invalidnom vozíku, lapajúc po vzduchu z kyslíkovej masky. Potešila sa. Rozprávali sa o starých časoch a sentimentálneho Holgera chytala nostalgia. Čosi ju však rušilo. Prezradil jej, že ho navštívila istá Maj-Britt Torellová, tajomníčka Detskej psychiatrickej kliniky svätého Štefana v Uppsale, kde Lisbeth ako dieťa hospitalizovali. Dočítala sa o Lisbeth v novinách a odovzdala Holgerovi papiere, čo ho mohli podľa nej zaujímať. Holger zasa mienil, že šlo o potravu pre archív, ktorá len potvrdzovala fakt, že Lisbeth uväzovali na klinike a hrozne s ňou zaobchádzali. „Ani to nemusíš čítať,“ konštatoval. V dokumentoch však musel objaviť aj niečo nové, lebo keď sa jej spýtal na tetovanie draka a Lisbeth mu spomenula ženu s ohnivým znamienkom na krku, zareagoval:

„Nebola z Registra?“

„Odkiaľ?“

„Z Registra štúdií vplyvu genetiky a prostredia v Uppsale. Niekde som o nej čítal.“

„Určite v tých nových papieroch,“ podotkla.

„Myslíš si, že tam?“ prekvapil sa. „Možno sa mi to iba splietlo.“ Možno sa mu to skutočne len splietlo. Holger mal už svoj vek. Aj tak jej tá informácia neschádzala z mysle. Trápila ju, keď popoludní bila do boxovacieho mechu v posilňovni, aj keď ráno pracovala v keramickej dielni. Dokonca aj teraz, keď stála v svojej cele a klopila zrak do podlahy.

Inteligenčný test jej zrazu nepripadal taký bezvýznamný, vnímala ho ako pokračovanie rozhovoru s Holgerom. Nechápala dôvod, kým si nespomenula, ako jej tá žena so znamienkom na krku dávala rôzne testy. Vždy sa to končilo hádkou a rozbrojmi, až napokon ako šesťročná ušla do noci.

Aj tak v jej spomienkach dominovali testy a nie ten útek. Začalo v nej klíčiť podozrenie, že v jej detstve sa skrýva čosi dôležité, čo doteraz nepochopila, a rozhodla sa zistiť viac.

Vedela, že sa už čoskoro vráti na slobodu a bude môcť robiť, čo sa jej zachce. Uvedomovala si však aj to, že má páky na hlavného strážneho Alvara Olsena. Nezakrýval si oči pred fyzickým násilím prvýkrát. Stál na čele oddelenia, čo sa síce ešte pokladalo za výkvet väzenskej správy, no nachádzalo sa v hlbokom morálnom úpadku. Preto Lisbeth napadlo, že by jej Alvar Olsen mohol pomôcť získať to, na čo tu nemala nárok – pripojenie na internet.

Započúvala sa do zvukov z chodby. Priateľské pozdravy sa striedali s nadávkami, búchali dvere, štrngotali kľúče, kroky sa vzďaľovali. Následné ticho rušil len hukot ventilátorov, ktoré vôbec nepomáhali proti neznesiteľnému dusnu. Lisbeth Salanderová sklopila zrak na test na podlahe a spomenula si na Fariu Kaziovú, Benito a Alvara Olsena aj na dámu s ohnivým znamienkom na krku.

Vzala papier, sadla si k stolu a rýchlo načarbala odpovede. Skončila a vzápätí stlačila strieborný gombík interkomu pri železných dverách. Alvar Olsen odpovedal nervózne a neochotne. Povedala mu, že s ním potrebuje ihneď hovoriť.

„Je to dôležité,“ zdôraznila.

KAPITOLA 2

12. júna

ALVAR OLSEN chcel čím skôr vypadnúť domov. Potreboval dokončiť svoju zmenu, zbaviť sa papierovačiek a, samozrejme, zavolať a zaželať dobrú noc svojej deväťročnej dcére Vilde. Ako zvyčajne sa o ňu starala jeho teta Kerstin, ktorej ako zvyčajne pripomenul, aby zamkla aj bezpečnostnú zámku.

Alvar pracoval dvanásť rokov ako hlavný strážny v bezpečnostnom oddelení vo Flodberge. Dlho bol hrdý na svoju prácu a považoval sa za správneho muža s týmto poslaním. Alvar Olsen zachránil v mladosti život svojej prepitej matke a zbavil ju závislosti. Vždy sa s vášňou zastával ľudí, ktorých spoločnosť odvrhla, preto nikoho neprekvapilo, keď sa uchádzal o prácu vo väzenskej správe a rýchlo získal veľmi dobrú povesť. Dnes mu zo starých ideálov nezostalo nič.

Prvýkrát zapochyboval, keď ho manželka nechala samého s dcérou a odsťahovala sa so svojím bývalým šéfom do Åre. O posledné ilúzie ho pripravila Benito. Alvar dovtedy tvrdil, že v každom zločincovi sa skrýva aj niečo dobré. V Benito však nebolo dobré nič, a to hľadali mnohí – frajeri aj frajerky, advokáti, terapeutky aj súdni psychiatri, dokonca niekoľko kňazov. Benito sa pôvodne volala Beatrice. Meno si zmenila podľa istého talianskeho fašistu, krk jej dnes zdobil hákový kríž a vlasy nad nezvyčajne bledou tvárou nosila ostrihané na ježka. Aj tak pohľad na ňu ešte nebol najhorší.

Napriek svojej zápasníckej postave vyžarovala istú gráciu, ktorej podľahol nejeden človek. Väčšinu ľudí však desila na smrť. Benito údajne zavraždila troch ľudí párom dýk, ktoré volala Kris a Keris a ktorých chýr sa stal súčasťou hrozivého dusna vo väznici. Stále znova počúval, že najhorší osud čaká človeka, o ktorom Benito vyhlási, že naňho namierila svoju dýku. Taký človek je odsúdený na smrť alebo rovno mŕtvy. Hoci väčšinou šlo len o prázdne reči a táraniny – veď dýky sa nachádzali v bezpečnej vzdialenosti od väznice –, ovplyvnilo to atmosféru medzi väzenkyňami. Legendy o dýkach šírili po chodbách hrôzu a splývali s Benitiným hrozivým zjavom. Bola to hanba, veľký škandál. Alvara to zlomilo.

Pritom jej mohol čeliť. Stodeväťdesiatdva centimetrov, osemdesiatdva kilogramov, svalnaté telo, tvrdé svaly. Už ako tínedžer mlátieval ožranov a hovädá, čo chceli ublížiť jeho matke. Benito však objavila jeho slabé miesto. Sám vychovával svoju dcéru. Pred rokom k nemu Benito pristúpila v záhrade a zašepkala mu do ucha trasu cesty, šialene presný opis každej chodby a každého schodu, po ktorom musel Alvar ráno čo ráno kráčať, aby odprevadil svoju dcéru do tretej A na druhom poschodí školy v Örebre.

„Namierila som dýku na tvoju dcéru,“ dodala a viac nepotreboval počuť.

Alvar stratil kontrolu nad oddelením a rozklad sa začal šíriť hierarchiou nadol. Ani na okamih nezapochyboval, že niektorí z jeho kolegov – ako ten úbožiak Fred Strömmer – sú naskrz skorumpovaní. Najhoršie to bolo v lete, keď sa vo väzení schádzala kopa nekompetentných a vyplašených brigádnikov a dusno v chodbách prehlbovalo nervozitu a napätie. Alvar by nespočítal, koľkokrát sa ráno zaprisahával, že nastolí vo väznici poriadok. Nezmohol sa na nič. A už vôbec mu nepomohlo, že sám riaditeľ väznice Rikard Fager bol idiot. Fagera zaujímala len fasáda, čo zostávala žiarivá a hladká, akokoľvek zhnité bolo všetko pod ňou.

Každé popoludnie meravel, keď naňho Benito pozrela. V zmysle psychológie útlaku slabol každým razom, keď jej ustúpil. Akoby z neho vysávala krv. Najhoršie bolo, že sa mu nepodarilo ochrániť Fariu Kaziovú.

Fariu odsúdili za vraždu staršieho brata. Vyrazila ho oknom z bytu na štokholmskom predmestí Sickla. V jej povahe však nenachádzal nič agresívne ani násilné. Zväčša si len čítala v svojej cele alebo tam ticho plakala. Jej umiestnenie do Flodbergy súviselo so samovražednými sklonmi a zároveň s hrozbou zo strany jej protivníkov. Bola zlomený človek, celá spoločnosť, všetci ju opustili. Naozaj nemala drsnú povahu, aby si získala pozíciu v chodbách väznice, ani oceľovosivý pohľad vyvolávajúci rešpekt, iba krehkú krásu, čo priťahuje trýzniteľov a sadistov. Alvar sa nenávidel, že nie je schopný zakročiť.

Jediný konštruktívny krok, o ktorý sa v poslednom čase pokúsil, bol prejav záujmu o to nové dievča, Lisbeth Salanderovú. Ani to nebola prechádzka ružovou záhradou. Salanderová bola tvrdá žena a kolovalo o nej toľko chýrov ako o Benito. Niektorí ju obdivovali, iní ju považovali za nafúkanú zmiju, ďalší sa zasa báli o svoju pozíciu v hierarchii. Benitino celé telo – každý jej sval – akoby sa pripravovalo na mocenský súboj a Alvar ani na chvíľu nepochyboval, že prostredníctvom svojich kontaktov za múrmi väznice zbiera informácie o Salanderovej. Rovnakým spôsobom, ako ich získala o ňom a o všetkých ostatných ľuďoch vo väznici.

Nič sa však neudialo, ani keď Lisbeth napriek vyššej úrovni stráženia umožnili pracovať počas dňa v záhrade a v keramickej dielni. V dielni bola až neuveriteľne nemotorná. Také škaredé vázy ešte nikdy nevidel. Nesprávala sa spoločensky. Ledva utrúsila slovo. Akoby sa pohybovala vo vlastnom svete a nestarala sa o pohľady a repliky ostatných, ba ani o údery a buchnáty, čo jej Benito uštedrila poza chrbát dozorcov. Striasla ich zo seba myknutím pleca ako vtáčí trus a oči mala len pre Fariu Kaziovú.

Zrejme už pochopila vážnosť situácie a dávala na ňu pozor. Netušil, či spor vyústi do otvorenej konfrontácie. Aj tak ho trápil.

Napriek istým neúspechom bol Alvar Olsen hrdý na individuálny program, čo vypracoval pre každú zo svojich chovankýň. Nikoho automaticky nezapájali do práce. Každá žena dostala vlastný rozvrh, ktorý vychádzal z jej individuálnych potrieb. Niektoré študovali na plný alebo polovičný úväzok, iné sa zúčastňovali na rehabilitačnom programe a stretávali sa s psychológmi, kurátormi alebo s poradcami pri výbere práce. Vzhľadom na svoje papiere mala Salanderová dostať možnosť ukončiť povinnú školskú dochádzku alebo aspoň absolvovať rozhovor s kompetentnými odborníkmi. Nikdy nenavštevovala strednú školu, neukončila ani len základnú a, odhliadnuc od krátkeho zamestnania v bezpečnostnej firme, očividne nikde nepracovala. Opakovane sa dostávala do opletačiek s úradmi, hoci až teraz sa ocitla po prvý raz za mrežami. Ľahko by ju mohol zavrhnúť ako hocakého vagabunda. Lenže taký obraz sa nezhodoval s realitou. Nielenže ju bulvárne denníky opisovali ako akčnú superhrdinku. Pôsobila naňho jej aura. Zapamätal si najmä jednu udalosť – jediné pozitívne prekvapenie, čo zažil v oddelení za posledný rok. Stalo sa to pred niekoľkými dňami v jedálni po skorej večeri o piatej. Vonku pršalo. Väzenkyne pozbierali taniere a poháre, umyli riady a upratali stoly. Alvar sedel bokom pri linke. Vlastne tam nemal čo robiť. Jedával s personálom v inej časti väznice, o jedáleň sa väzenkyne starali samy. Členky takzvanej samosprávy Josefin och Tine – Benitine spojenkyne – mali vlastný rozpočet, za ktorý objednávali suroviny a varili, udržiavali čistotu a dbali, aby sa ušlo každému. Byť členkou samosprávy predstavovalo status. Jedlo im odjakživa dávalo do rúk moc, niektoré, napríklad Benito, vždy dostávali viac a iné menej. Alvar preto jedným okom kontroloval dianie v kuchyni. Nachádzal sa tu aj jediný nôž v oddelení. Nebol ostrý a chránil ho oceľový drôt. Aj tak by však zranil človeka. V ten deň ho popri chabých pokusoch o učenie strážil pohľadom ešte bedlivejšie.

Alvar plánoval odísť z Flodbergy. Túžil po lepšom zamestnaní. Ako chlapec, ktorý nikdy neštudoval a nepracoval inde než vo väznici, si však nemohol veľmi vyberať. Preto začal diaľkovo študovať podnikový manažment, a kým vzduch ešte voňal zemiakovými plackami a brusnicovým džemom, čítal o oceňovaní opcií na finančných trhoch, hoci v podstate netušil, o čo ide, a nevedel ani vyriešiť úlohy v cvičebnici. Práve vtedy si Lisbeth Salanderová prišla doložiť jedlo. Dívala sa do zeme, tvárila sa oduto a letargicky, a keďže Alvar ju nechcel trápiť ďalším neúspešným pokusom o nadviazanie kontaktu, venoval sa ďalej výpočtom. Jeho gumovanie a škrtanie ju očividne iritovalo. Podišla bližšie, zagánila naňho a on sa zahanbil. Často sa mu to stávalo, keď sa naňho dívala. Rozhodol sa vstať a vrátiť sa do oddelenia, keď mu Salanderová vytrhla ceruzku a dopísala mu do cvičebnice niekoľko čísel.

„Blackove-Scholeove rovnice sa v čase volatility trhov preceňujú,“ zašomrala a zmizla, ignorujúc jeho prosby, aby počkala.

V tej chvíli už pre ňu neexistoval a až doma pochopil, čo sa stalo. Neskoro večer sedel pri svojom počítači a zistil, že nielen správne odpovedala na úlohy v jeho cvičebnici, ale so samozrejmou autoritou kritizovala model na oceňovanie finančných derivátov, vyznamenaný Nobelovou cenou. Ako človek, ktorý v oddelení inak zažíval len porážky a ponižovanie, to vnímal ako veľkú vec. Sníval, že to predstavuje prvý krok v nadviazaní ich vzájomného kontaktu. Možno tým zmení aj Lisbethin život, keď si dievča napokon uvedomí šírku svojho talentu.

Dlho zvažoval ďalší krok. Napokon dostal nápad. Dá jej vypracovať inteligenčný test. V pracovni skladoval množstvo starých dotazníkov a formulárov od súdnych psychiatrov, ktorí sa pokúšali posúdiť stupeň psychopatie, alexitýmie či narcizmu, z ktorého upodozrievali Benito.

Alvar si sám vyplnil pár takých testov a predpokladal, že dievča, čo tak jednoducho vyrieši matematický problém, by malo zvládnuť aj toto. Ktovie, možno sa tým odrazí do iného života. Preto na ňu počkal na chodbe. Jej tvár sa mu zrazu videla oveľa prístupnejšia než predtým. Začal komplimentom. Nahováral si, že tým nadviazali kontakt.

Vzala si ten test. Potom sa však niečo stalo. Vonku zarachotil vlak, Salanderová zmeravela a pohľad jej stemnel. On iba čosi zakoktal a nechal ju odísť. Nato poveril kolegov, aby sa postarali o pozatváranie ciel. Odišiel do kancelárie, čo sa nachádzala na konci väzenskej chodby za masívnymi sklenými dverami v takzvanej administratívnej časti. Alvar mal ako jediný z personálu vlastnú kanceláriu. Okná ponúkali výhľad do dvora, chráneného oceľovým plotom a sivým betónovým múrom. Kancelária nebola oveľa väčšia od väzenskej cely a ani omnoho príjemnejšia. Na rozdiel od väzňov však disponoval počítačom s pripojením na internet, mal aj pár monitorov so zábermi bezpečnostných kamier a niekoľko ozdobných predmetov, čo kanceláriu aspoň trochu zútulňovali.

Bolo devätnásť štyridsaťpäť. Dvere ciel sa zatvorili. Vlak stíchol a odhučal do Štokholmu, kolegovia viedli prázdne reči v kuchynke. Zapísal si riadok či dva do denníka o živote vo väznici. Nezlepšilo mu to náladu, už nezaznamenával do denníka pravdu. Radšej teda odložil pero a zadíval sa na nástenku s fotografiami Vildy a mamy, ktorá zomrela pred štyrmi rokmi.

Záhrada za oknom predstavovala akúsi oázu v strohom prostredí väznice. Na oblohe neplával jediný mrak. Opäť sa pozrel na hodinky. Čas zavolať domov a zaželať Vilde dobrú noc, rozlúčiť sa slovami spi krásne, pokladík môj. Vzal slúchadlo, ale viac už nestihol. Ozval sa mu interkom. Skontroloval displej, volala cela číslo sedem, Lisbeth Salanderová. Prebudili sa v ňom zvedavosť aj nepokoj. Všetky väzenkyne vedeli, že nesmú rušiť personál, ak to nie je nevyhnutné. Lisbeth doteraz nikdy nepoužila interkom a nepôsobila ako žena, ktorá narieka pre bagateľ. Stalo sa niečo?

„Čo sa deje?“ spýtal sa.

„Potrebujem ťa. Je to dôležité.“

„Čo je dôležité?“

„Dal si mi ten inteligenčný test, však?“

„Áno. Hovoril som si, že dievča ako ty ho bez problémov zvládne.“

„Možno som ho zvládla. Nemohol by si mi prísť skontrolovať odpovede?“

Alvar sa opäť pozrel na hodinky. Vylúčené, že to stihla.

„Nechajme to radšej na zajtra,“ navrhol. „Budeš mať viac času.“

„To by bol podvod,“ trvala na svojom. „Môžem sa tomu venovať celú noc.“

„Rozumiem, prídem,“ ustúpil.

Nevedel, prečo sa podvolil. Len čo zložil, vynadal si, že konal unáhlene. Na druhej strane, ak by ju odmietol, určite by to ľutoval. V kútiku duše veril, že ju zaujal test a ich komunikácia sa tým prehĺbi.

Naklonil sa a vybral z dolnej zásuvky papier so správnymi odpoveďami. Potom sa trochu prečesal, vyšiel von a otvoril čipom a osobným kódom dvere do bezpečnostného oddelenia. Prešiel chodbou a pohľadom do čierneho oka kamery si skontroloval opasok. Mal tam sprej na svoju obranu aj obušok, zväzok kľúčov, vysielačku a sivý poplašný gombík.

Možno bol nepolepšiteľný idealista, no nie naivný. Naivný človek by na jeho pozícii neprežil. Väzenkyne sa vedeli tváriť pokorne a bezbranne, len aby ho manipulatívne dotlačili tam, kam chceli. Alvar mal všetky zmysly v stave najvyššej pohotovosti a každým krokom k dverám cely sa jeho nepokoj prehlboval. Možno mal so sebou vziať kolegu, ako to prikazujú predpisy.

Nech je Lisbeth Salanderová akákoľvek inteligentná, nemohla tak rýchlo zodpovedať všetky otázky. Určite má niečo za lubom. Keď otváral okienko jej cely a s nedôverou nazeral dnu, už takmer nepochyboval. Lisbeth však stála pokojne pri svojom stolíku a usmievala sa naňho – teda zrejme to bol úsmev. Cítil, že sa mu vracia optimizmus.

„Fajn, idem dnu. Nepribližuj sa k dverám.“

„Rozumiem.“

„Dobre.“

Odomkol, pripravený čeliť jej útoku, no nestalo sa nič. Salanderová sa ani nepohla.

„Ako sa máš?“ spýtal sa.

„Dobre,“ odvetila. „Zaujímavý test. Skontroluješ mi odpovede?“

„Priniesol som si aj správne riešenia,“ zamával listom zo zásuvky. Nereagovala, a tak dodal:

„Vzhľadom na krátky čas, čo si tomu venovala, nebuď sklamaná, ak tam budeš mať veľa chýb.“

Pokúsil sa o vrúcny úsmev. Ona sa uškrnula. Už ho to netešilo. Cítil, že ho pozorne sleduje, a jej pohľad sa mu vôbec nepáčil. Plánuje niečo? Vôbec by ho neprekvapilo, keby jej mozog zosnoval nejaký pekelný plán. Na druhej strane, je malá a vetchá. On je urastený, má zbraň, školili ho na krízové situácie. Nič mu teda nehrozí, či áno?

Váhavo vzal jej test a strnulo sa na ňu usmial. Prebehol pohľadom odpovede a neustále ju pritom kontroloval. Je to určite v poriadku. Len sa naňho spýtavo díva, akoby sa mu chcela pochváliť: Som dobrá, však?

Riadne škriabe. Test bol plný machúľ a škrtancov, načmárala ho narýchlo. Nespúšťal z nej zrak a porovnal odpovede s riešením. Okamžite pochopil, že väčšinu bude mať dobre. Tým sa to však neskončilo. Odpovedala správne aj na posledné najťažšie otázky a o takom prípade ešte nikdy nepočul. Dosiahla výnimočný výsledok. V duchu si už formuloval pochvalné slová, keď sa zrazu nevedel nadýchnuť.