Ján Marton

NeMeNnÁ

Ukážka z elektronickej knihy

Text © Ján Marton, 2017

V roku 2017 vydalo vydavateľstvo © HladoHlas Group, spol. s r. o.
ako svoju 83. publikáciu
Jazyková úprava Anna Fričová
Zalomenie vnútra Andrea Hoštáková
Ilustrácia na obálke Petronela Majerčíková
Zalomenie obálky Pavel „Hirax“ Baričák
Vydanie prvé, Martin 2017
Vytlačila Tlačiareň P + M, Turany

Objednávky:
HIRAX Shop, Rumunskej armády 1/6, Martin 036 01
www.hiraxshop.sk , obchod@hiraxshop.sk

Kontakt na autora:
Facebook: Ján Marton (autor)

ISBN 978-80-89711-66-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

„Čas letí ako krvavé uschnuté listy na jeseň,

niečo sa mení a niečo vôbec nie..“

Ján Marton

Nemenná

Raz vás opustím

jazerá a hory.

Doliny a lúky,

plné kvetín.

Spln mesiaca

aj lúče slnečné.

Nebudem cítiť strach

ani bolestnú páľavu.

Budem v tebe. Budeš vo mne.

Nemenná.

Krvou a potom z mojich pórov,

potretá.

Rieky sa premenia

na tečúcu vravu

a tvoje brehy ukotvia

na mojich ramenách.

V mojich očiach

spoznám tvoje oči.

V mojom nádychu

bude tvoj.

Jediná loď zakotvená v prístave.

Naša.

Pripravená na plavbu

do ďalšieho sveta.

Raz vás opustím

jazerá a hory...

Ty budeš tam a ja tiež.

Vo mne. V tebe. Naveky.

Nemenná.

Čarovné ostatky tvojich striech

Bože, toľko striech z medu,

toľko čarovných ostatkov.

Toľko nahoty

v tvojich slnkách.

Chodievam sa pod ne

potajomky tebou opíjať.

Čo stotina,

to tona nehy.

Bože, to je life.

Pohodička v zúrivej klietke.

Tvoje prsty

a vlasy. Ach, Bože...

A chodidlá tejto básne.

Ach, toľko striech z medu.

Toľko morí zo skál.

Ach, Láska. Toľko mojej nahoty.

Pred tebou...

Ďakujem, zoznámim vás?

I.

Ďakujem, že som zacítila jeho vôňu.

Opäť.

Ďakujem, že jeho dlane hladia dávno poznané.

Opäť.

Ďakujem, že všetky slová padajú na pôdu takú známu.

Opäť.

Zas a znova.

Tam.

Tu.

V nás.

II.

Známa tvár,

povedala som a nevrátila sa.

Nemusela som sa

vracať. Aké prosté.

Nikdy som totiž od neho

neodišla.

III.

Som jeho letom

a on ročným obdobím,

čo mi natiera nehu na medové nebesá.

Ďakujem.

Zoznámim vás?

Vlci blčia

I.

Je neskoro na korisť,

no priskoro na hlad.

Je ďaleko na spoločný breh,

no iba o minútu po zime.

Po krvavých stopách v snehu,

po vyplazených jazykoch

a zúrivých poverách.

Je po všetkom.

Je už len

bezsenné svetlo a ticho.

Áno, tŕne v norách.

Vlčia pena namiesto mračien.

II.

Vlci blčia

a tušia svorku.

Vidia ďalej,

nielen do diaľav.

Jeho sliny

v šialenom pohári.

Plnom krvi

až po okraj.

Len blázon

by nebol vtedy ovcou,

keď na paši

bol plný košiar zelene.

Vlahy, vône

a obete jeho zrád.

Vlčieho vresku

a páliacich líc.

Umýval sa v krvi,

a svojimi stonmi

vypĺňal dolinu

v hlbokej hmle.

Dnes je len vlkom

a reže do krvi.

Tenké steblá,

na ďalekej lúke.

III.

V inom živote bol človekom,

snom z minulého vesmíru.

Dňom a nocou plnou nehy,

opíjal sa túžobnou ľudskosťou.

Dnes však vlci blčia

a tušia svorku.

Niekde v zrkadle,

jej malebného lona.

Sladkej chuti

a vábivej svorky.

Dnes tu niekto umrie.

A niekto sa narodí.

Vlčí kolobeh útekov.

Svorky padajú

ako hlavy odsúdených.

Narazili do seba.

Ostal tam potom

iba jeden,

ktorému neuveril nik.

Veď načo by aj. Volala ho: Vlk.

Vyl na vesmír,

požívačne stekal

po stenách jej apokalýps

a na kolenách prosil.

O teba.