Copyright epub© 2012 iAdverti

All rights reserved.

Text: Alexandre Dumas

Ilustrace: Maurice Leloir

Z francouzského původního vydání Les Trois Mousquetaires

“Tři mušketýři” 1935, v JSV, Praha.

Vydavatel udělal všechny kroky ke zjištění totožnosti autorů díla použitého v knize a na získání souhlasu k jejich použití. Pokud se vyskytuje v knize dílo, které nebylo autorsky vypořádáne a jste prokazatelně nositelem autorských práv, prosím, obraťte se na vydavatele.

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

www.iadverti.com

ISBN- 978-80-8148-080-5

ANGLIČANÉ A FRANCOUZI

Ve stanovený čas se mušketýři se všemi čtyřmi sluhy odebrali za Lucemburský palác do jakési ohrady, zanechané napospas kozám. Athos dal pasákovi drobný peníz, aby se se svými zvířaty vzdálil. Sluhům bylo uloženo hlídat.

Brzy nato se přiblížila k ohradě mlčelivá skupina lidí. Vešli dovnitř a přidali se k mušketýrům; podle anglických zvyků došlo potom k vzájemnému představování.

Angličané byli samí vysoce urození šlechtici a podivná jména jejich soupeřů v nich vyvolala údiv, ba znepokojení.

Když tedy tři přátelé řekli svá jména, pravil lord de Winter:

„Z toho nejsme moudří a nevíme, kdo vlastně jste. S lidmi takových jmen se bít nebudeme, to jsou jména pastýřů.“

„Máte dobrý postřeh, my lorde,“ odvětil Athos. „Však jsou to také jména nepravá.“

„Tím dychtivěji si přejeme zvědět pravá,“ pravil Angličan.

„Když jste s námi hráli v kostky, nepídili jste se po našich jménech a hrálo se vám dobře,“ namítl Athos. „Důkazem je, že jste na nás vyhráli dva koně.“

„To je pravda, ale tehdy byly v sázce jen naše peníze; tentokrát jde o krev. Hrát se může s každým, ovšem do souboje se pouští našinec jen se sobě rovným.“

„Správně,“ pravil Athos. Nato si vzal stranou toho Angličana, s nímž se měl bít, a řekl mu šeptem své jméno. Porthos a Aramis učinili taktéž.

„Stačí vám to?“ řekl Athos svému sokovi. „Jsem vám dost vznešený, abyste se mnou zkřížil meč?“

„Ano, pane,“ pravil Angličan ukláněje se.

„Dobrá, a chcete teď, abych vám něco řekl?“ opáčil chladně Athos.

„Copak?“ ptal se Angličan.

„Ze byste byl učinil lépe, kdybyste byl nenaléhal na prozrazení mého jména.“

„Proč to?“

„Protože se myslí, že jsem mrtev, a já mám důvody, aby se nevědělo, že jsem naživu, takže teď budu nucen vás zabít, aby se moje tajemství nerozneslo po světě.“

Angličan se podíval na Athose a domníval se, že žertuje. Ale Athos nebyl ničeho tak dalek jako žertování.

„Pánové,“ řekl na to Athos, obraceje se k svým druhům i k jejich sokům, „jste už připraveni?“

„Ano,“ odvětili Francouzi i Angličané.

„Nuže do střehu!“ pravil Athos.

V mžiku se zablesklo v paprscích zapadajícího slunce osm mečů a započal úporný boj, jak se dalo mezi lidmi dvojnásob znepřátelenými snadno předvídat.

Athos šermoval tak klidně a metodicky, jako by byl někde v šermířském sále.

Porthos, který byl dobrodružstvím v Chantilly patrně vyléčen ze své přílišné sebedůvěry, rozehrál partii šermu plnou jemných obratů a obezřetných úniků.

Aramis měl rozdělaný třetí zpěv své básně a chvátal jako člověk, který nemá času nazbyt.

Athos první zabil svého soka. Zasadil mu toliko jednu ránu, ale jak ho upozornil, rána byla smrtelná: meč pronikl srdcem.

Porthos složil svého protivníka do trávy jako druhý; probodl mu stehno. A ježto se Angličan přestal bránit a vydal mu meč, Porthos ho vzal do náručí a odnesl do jeho kočáru.

Aramis dorážel na svého soupeře tak houževnatě, že ho donutil couvat asi padesát kroků. Nato vzal Angličan do zaječích a zmizel, doprovázen hulákáním sluhů.

D’Artagnan volil docela prostě obrannou hru. Když pak viděl, že už soupeře unavil, vyrazil mu mocnou bočnou ranou meč z ruky. Baron vida, že je odzbrojen, couvl asi tři kroky nazad, ale vtom uklouzl a padl naznak.

D’Artagnan byl jedním skokem nad ním, přiložil mu meč na hrdlo a pravil:

„Mohl bych vás zabít, pane, jste zcela v mých rukou, ale pro lásku vaší sestry vám daruji život.“

D’Artagnan by byl výskal radostí; podařilo se mu právě uskutečnit záměr, který si předsevzal.

Angličan byl šťasten, že má co dělat se šlechticem, s nímž lze tak lehko vyjít, sevřel D’Artagnana do náručí a zahrnul mušketýry lichotkami. Poněvadž pak Porthosův protivník už byl usazen ve voze a Aramisův sok pelášil někam pryč, zbývalo jen postarat se o mrtvého.

Když ho Porthos a Aramis svlékali doufajíce, že jeho rána přece není smrtelná, vypadl mu z opasku napěchovaný měšec.

D’Artagnan jej sebral a podával jej lordu de Winter.

„Co s tím mám, prosím vás, dělat?“ ptal se Angličan.

„Dáte ty peníze jeho rodině,“ pravil D’Artagnan.

„Jeho rodina o těch pár grošů nestojí; vždyť po něm zdědí patnáct tisíc louisdorů ročního důchodu. Ponechte si měšec pro své sluhy.“

D’Artagnan tedy vstrčil peníze do kapsy.

„A teď, můj mladý příteli doufám, že mi dovolíte, abych vám tak říkal „ pravil lord de Winter, „vás představím ještě dnes večer, budete-li chtít, své sestře, lady Clarickové. Chci, aby vás i ona pojala do kruhu svých přátel; je velmi dobře zapsána u dvora a její známost vám možná někdy nebude na škodu.“

D’Artagnan se začervenal radostí a uklonil se na znamení souhlasu.

Mezitím se Athos přiblížil k D’Artagnanovi a pošeptal mu do ucha:

„Co hodláte učinit s tím měšcem?“

„Chtěl jsem jej odevzdat vám, drahý Athosi.“

„Mně? A pročpak?“

„Vy jste ho přece zabil. Je to vaše válečná kořist.“

„Dědit po nepříteli?“ pravil Athos. „Za koho mne máte?“

„Ve válce je to přece zvykem,“ odvětil D’Artagnan. „Proč by se tedy nemohl uplatnit i při souboji?“

„Já jsem to nikdy nedělal ani na bojišti,“ pravil Athos.

Porthos pokrčil rameny. Aramis schválil Athosovo jednání letmým posunkem rtů.

„Tak dejme peníze lokajům, jak to navrhl lord de Winter,“ řekl D’Artagnan.

„Ano,“ pravil Athos, „ale ne našim, nýbrž sluhům Angličanů.“

Vzal měšec a hodil ho kočímu se slovy:

„Pro vás a pro vaše kamarády!“

Taková velkomyslnost u člověka naprosto chudého přivedla i Porthose z konceptu; na lorda de Winter a jeho přítele, kteří o této příhodě později často vyprávěli, působila pak tato francouzská velkodušnost hlubokým dojmem. Jenom pánové Grimaud, Mousqueton, Planchet a Bazin dělali kyselé obličeje.

Při loučení dal lord de Winter D’Artagnanovi adresu své sestry; bydlila na náměstí Royale, což byla tehdy módní čtvrt boháčů, v čísle 6. Ostatně mu slíbil, že pro něj zajde. D’Artagnan si s ním smluvil schůzku v osm hodin u Athose.

Nadcházející návštěva u milady nešla našemu Gaskoňci z hlavy. Měl v živé paměti, jak podivně je ta žena zapletena v jeho osud. Byl přesvědčen, že je kardinálovou stvůrou, a přece cítil, že ho to k ní nepřekonatelně vábí zvláštním citem, takovým, který si ani sami neumíme vysvětlit. Měl jen jedinou obavu: aby v něm milady nepoznala muže z Meungu a z Doveru. Jistě by jí svitlo, že má přátelské vztahy k panu de Tréville, a je proto tělem i duší oddán králi; tím by pozbyl části svých výhod. Kdyby ho totiž i milady znala jen tak jako on ji, byli by si ve hře rovni. S tím, že si milady asi začíná milostné pletky s hrabětem de Wardes, si náš domýšlivec valně nelámal hlavu, ačkoliv byl hrabě mladý, krásný a bohatý chlapík a ve velké přízni kardinálově. Dvacet let vidí všechno v růžovém obláčku, zvláště je-li takové mládě zrozeno v Tarbes. D’Artagnan tedy začal tím, že šel domů a oblékl se do svých nejparádnějších šatů. Poté se odebral k Athosovi a podle svého zvyku mu všechno vyprávěl. Athos vyslechl celý jeho plán; nato potřásl hlavou a trochu trpce mu poradil, aby byl opatrný.

„Jakže!“ pravil, „sotva jste ztratil ženu, o níž jste říkal, že je dobrá, laskavá a půvabná, a už jdete za jinou!“

D’Artagnan cítil, že jeho výtka je oprávněná.

„Paní Bonaciuexovou jsem si zamiloval srdcem, kdežto milady miluji hlavou,“ řekl. „Chci se k ní dát uvést hlavně proto, abych se dozvěděl, jakou úlohu hraje u dvora.“

„Jakou úlohu? Po všem, co jste mi řekl, není nic těžkého si ji domyslit. Dělá kardinálovi vyzvědačku. Vláká vás někam do léčky a přijdete tak nakrásně o krk.“

„I jděte, drahý Athosi, vy vidíte všechno zatraceně černě.“

„Jen se chráním žen, můj milý; však mne pořádně vyplatily, a zvlášť plavovlásky. Říkal jste, že je milady plavovlasá, že?“

„Má nejkrásnější plavé vlasy, jaké lze spatřit.“

„Ach můj ubohý D’Artagnane!“ zalitoval Athos.

„Chci mít jen jasno; potom hned zmizím.“

„Nu tak si hledejte své jasno,“ řekl Athos už lhostejně.

Lord de Winter se dostavil v smluvený čas. Athos, který byl o tom zpraven, přešel už dřív do vedlejší místnosti. Angličan tedy nalezl D’Artagnana samotného, a protože už bylo skoro osm hodin, odvedl ho po krátké chvíli s sebou.

Dole čekal elegantní kočár. Spřežení se skládalo ze dvou výtečných koní a za okamžik byli na náměstí Royale.

Milady Claricková přijala D’Artagnana se vší vážností. Vedla dům s nápadnou nádherou. Ačkoliv již hrozící válka zahnala většinu Angličanů z Francie a jiní se aspoň chystali ji opustit, milady právě s velkým nákladem nově zřídila svůj byt; z toho bylo zřejmé, že obecné nařízení, aby Angličané opustili zem, se jí netýká.

„Přivádím vám mladého šlechtice,“ řekl lord de Winter, představuje D’Artagnana své sestře, „který měl můj život doslova ve svých rukou, a přece nevyužil své výhody, ačkoliv jsme byli dvojnásob nepřáteli, neboť za prvé jsem ho urazil a za druhé jsem Angličan. Poděkujte mu za to, madame, chováte-li ke mně aspoň trochu přátelství.“

Milady lehce svraštila obočí, po tváři se jí mihl sotva znatelný stín a na rtech se objevil tak podivný úsměv, že jinoch, vida tento trojí výraz, se až zachvěl.

Bratr si nevšiml ničeho; oblíbená opička jeho sestry ho totiž zatáhla za kabát a on se k ní otočil a škádlil ji.

„Buďte vítán, pane,“ pravila milady hlasem, jehož sladkost byla podivně v rozporu s příznaky špatné nálady, jichž si D’Artagnan právě všiml. „Získal jste si dnes nehynoucí právo na mou vděčnost.“

Vtom se Angličan opět otočil k nim a jal se vyprávět podrobně o souboji. Milady ho velmi pozorně poslouchala, ale bylo vidět, že se jí vyprávění pranic nelíbí, ačkoliv se to snažila všemožně zakrýt. Krev se jí vehnala do tváře a malá nožka pod jejím šatem se nervózně zachvívala.

Lord de Winter si ani teď ničeho nevšiml. Když skončil, popošel ke stolku, kde stála na podnosu láhev španělského vína a skleničky. Nalil dvě plné a posunkem vyzval D’Artagnana, aby se šel napít. D’Artagnan věděl, že by Angličana hrubě urazil, kdyby odmítl si s ním připít. Přistoupil tedy ke stolku a sáhl po druhé sklence. Nespustil nicméně milady z očí, pozoroval její tvář nyní v zrcadle. Teď, kdy si myslila, že se na ni nikdo nedívá, objevil se v jejích rysech jakýsi výraz až sveřepý. Krásnými zoubky hryzla kapesník.

Vtom vstoupila hezká komorná, které si D’Artagnan povšiml již prve. Řekla několik anglických slov lordu Winterovi, jenž hned nato požádal D’Artagnana o dovolení, aby se směl vzdálit, omlouvaje se jemu i své sestře naléhavou záležitostí, která ho odvolává z jejich společnosti.

D’Artagnan si sním stiskl ruku a vrátil se k milady. S překvapující rychlostí nabyla její tvář opět původního roztomilého výrazu; jen několik malých rudých skvrn na jejím kapesníku prozrazovalo, že si rozkousala rty až do krve.

Měla rozkošné rty, jako z rudého korálu.

Rozhovor se hladce rozvíjel. Zdálo se, že se milady docela vzpamatovala. Vyprávěla, že lord de Winter není jejím bratrem, nýbrž toliko švagrem. Vdala se prý za jeho staršího bratra, ovdověla a má po něm jen děcko. Neožení-li se lord de Winter, bude po něm její dítě jediným dědicem. Z toho ze všeho D’Artagnan vyciťoval, že jisté věci jsou tu zahaleny rouškou, ale neviděl pod ni. Po půlhodinovém rozhovoru nabyl ostatně přesvědčení, že je milady jeho krajanka; mluvila tak čistou a vybranou franštinou, že nebylo možno o tom pochybovat.

D’Artagnan se rozplýval v dvorných řečech a v projevech oddané zdvořilosti. Všem těm pošetilůstkám, jež našemu Gaskoňci uklouzly, se milady blahosklonně usmívala. Nadešel čas k odchodu. D’Artagnan se poroučel a opustil salón rozzářen štěstím.

Na schodišti se potkal s pěknou komornou. Když se míjeli, lehce o něj zavadila; začervenala se až po uši a zaprosila tak sladkým hláskem, aby prominul, že se jí div sám neomluvil.

Nazítří přišel D’Artagnan opět a byl přijat ještě vlídněji než poprvé. Lord de Winter nebyl přítomen a hostitelkou byla sama milady. Dávala najevo velký zájem o jeho osobu, vyptávala se, odkud pochází, kdo jsou jeho přátelé a nezamýšlí-li dát se do služeb pana kardinála.

D’Artagnan byl, jak víme, na svých dvacet let velmi rozvážný a ihned si vzpomněl, z čeho milady podezříval. Spustil tedy pohotově velký chvalozpěv na Jeho Eminenci a řekl jí, že by byl beze vší pochyby vstoupil do gardy kardinálovy místo do služeb králi, kdyby byl například místo pana de Tréville poznal pana de Cavois.

Milady pak nenucené změnila námět hovoru a optala se nejlhostejnějším tónem D’Artagnana, byl-li už někdy v Anglii.

D’Artagnan odpověděl, že tam byl jednou poslán panem de Tréville sjednat koupi koní a že odtamtud čtyři na ukázku přivezl.

Milady se za rozhovoru několikrát kousla do rtů; tenhle Gaskoněc se zřejmě hned tak nedá.

V touž hodinu jako včera se D’Artagnan opět rozloučil. Na chodbě zase potkal hezkou komornou Ketty. Obdařila ho opět přívětivým pohledem, který byl naprosto výmluvný, ale D’Artagnan měl tak plnou hlavu její velitelky, že neměl oči pro nikoho jiného než pro ni.

Zašel k milady i zítra a pozítří a milady ho přijímala každého večera líbezněji.

A každý večer potkával v předsíni, na chodbě či na schodech hezounkou komornou. Avšak D’Artagnan, jak jsme již řekli, nevěnoval vytrvalosti ubohé Ketty pražádnou pozornost.