Text © 2016 by Peter Opet

Illustrations © 2016 by Tomáš Hasaj

Cover design © 2016 by Lubomír Šedivý

Slovak edition © 2016, 2017 (el. verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-5857-0

Volám sa Adam a mám desať rokov

Čaute! Volám sa Adam. Mám 10 rokov a som piatak na základnej škole. Dva a pol roka som chodil do školy u nás v dedine, ale potom ma naši preložili do Bratislavy. V starej škole bol náš triedny flegmatik. Kým dopovedal vetu, mňa už zaujímalo niečo iné. Napríklad, čo sa deje vonku. Sledoval som, prečo škorec sedí za oknom, keď jeho kŕdeľ robí nálety na vinohrady plné hrozna a tak… Navyše jedného dňa prišlo obvinenie od mamy spolužiaka. Prišla k nám a nahučala na našich, že mám na jej syna, tiež Adama, zlý vplyv. Že kvôli mne nechce chodiť do školy a je z toho celý chorý. Preplakal som niekoľko dní, lebo to nebola pravda. Celé si to vymyslel. V škôlke sme boli najlepší kamoši, no neskôr som si našiel lepšieho kamoša Šimona. Adam sa s tým nechcel zmieriť. Preto hodil na mňa toto klamstvo. Mama bola veľmi smutná, neuverila môjmu príbehu. Dovtedy sme sa kamarátili, chodili na návštevy, na grilovačky a zrazu… Chvíľu nato sa práve v maminkou vysnívanej waldorfskej škole v Bratislave uvoľnilo miesto a bolo rozhodnuté.

Doteraz mi tento fakt preloženia naši pripomínajú. Hlavne vtedy, keď sa sťažujem, ako ma nahnevala učiteľka.

Uf, minule našim poslala mail. Otec ma donútil celý ho nahlas prečítať! Bolo tam napísané: Pripravovať sa doma aspoň hodinu denne! Minimálne pätnásť minút denne čítať!

Čo jej preplo? Veď to je týranie! Toto teda nie!

Prečo sa mám učiť, keď ma to nebaví?

Tak som to povedal rodičom. Mali ste vidieť, aký uragán mama spustila! „Chceš naspäť do bývalej školy? Nech sa páči! Už si zabudol, ako si každý deň dostával úlohy? Učil sa doma oveľa viac ako teraz? Čo? Ja ti dám neučiť sa! Na počítač pôjdeš, len ak budeš mať všetko hotové. A upraceš si izbu!“

Otec sa okamžite pridal do debaty. Tie jeho reči sú ako verklík a pokazený mlynček dokopy. Melie, melie a stále nič nenamelie… Aj tak ho nepočúvam.

„Vieš, koľko ma stojí tvoja súkromná škola? Plus vozenie, strava a krúžky?“

Jasné, že viem. Povedal to už minimálne päťdesiatkrát. Lenže ja som rebel a nedám sa! Keď som naštvaný, nepoznám rodinu ani kamaráta.

„Nebudem sa učiť a basta!“

Treskol som dverami svojho kráľovstva a hodil sa na zem. Tam mi je najlepšie. Teda, rád skáčem aj do postele, lenže tak o sekundu vojde niektorý z rodičov a takého špinavého by ma z postele hnal.

Naši ma často vytáčajú. Obhajujú sa tým, že mi chcú dobre. Ale mne sa to nezdá.

No, jasné! Mama predbehla otca a zopakovala výzvu so zvýšeným hlasom.

„Okamžite sa ideš učiť!“

Ja na to: „Nie! Nebudem sa učiť! Ja to neznášam!“

Mame prasknú nervy len výnimočne, no stalo sa. Našťastie má len ľahký ženský forhend a ten až tak nebolí. Nie je príliš trénovaná v bitke.

„Poďme!“ zopakovala povel a mne bolo jasné, že dnes na počítač môžem zabudnúť. Maminku milujem, len sa nesmie takto správať. Je to super mama. Varí nám dobroty, lieči nás, keď zakašleme… aj na zmrzku nás hocikedy zoberie… Keď sa nahnevá, za hodinku ju to prejde a je zase dobre. Lenže dnes? Za hodinku už bude čas spánku.

Keby som sa nejako premohol a porobil, čo mama povedala, stihol by som to aj za dvadsať minút. Lenže, čo mám robiť, keď sa mi teraz fakt nechce! Viem, že sa tomu blbému učeniu aj tak nevyhnem, ale ja som muž činu. Čo ma trápi, to hneď poviem. Čo najhlasnejšie, aby ma počuli všetci. Aby videli, čo ma robí šťastným, a čo nie.

Keď dobre počítam, zo zvyšnej hodinky do spánku by mi ostalo ešte štyridsať minút. Ak by som maminku poprosil, tak aj o niečo viac. Čas by som si na počíku rozdelil. Polovičku by som sa venoval stavaniu plotu okolo mojej vily v Minecrafte. V druhej polovici by som si asi pozrel nové video od Goga. Keď mám chuť zabávať sa, tak by ma rodičia mali nechať zabávať! Veď som ešte dieťa! Povinností budem mať v dospelosti až-až. Stačí mi, keď počujem našich dookola o povinnostiach rozprávať.

Nenávidím človeka, ktorý vymyslel zaheslovanie počítača. Mama s otcom mi dovolia ísť na počík len po ich súhlase. Len oni dvaja vedia heslo. Už som kúsok z neho odkukal: začína veľkým písmenom A, končí sa devinou a sú v ňom nejaké malé písmenká. Pch, ak ho budem vedieť celé, nepoviem o tom ani za svet! Keď ma potom nechajú doma samého, budem si gejmovať, koľko chcem! Žiadny limit, žiadne reči! Len hodiny letsplejov… Olááá, to bude!

Filmy pre dospelých

Mama odišla na nejaký seminár o ekológii a ostali sme s tatkom doma sami. Teda nielen my dvaja, ešte mám päťročného brata Jonáša a osemročnú sestru Amáliu. Je druháčka.

Otec bol dobre naladený. Maminka ho nechala vyšportovať, kým odišla preč. Keď si pojazdí na bicykli po lese, dôjde domov s blaženým výrazom a úplne vyšťavený. Urobili sme si úlohy, navečerali sa, vypýtal som sladkosti a on nám ich bez brblania dal. Super! Aj bratovi a sestre dovolil hrať na počítači nových dinosaurov. To bolo veľmi dôležité! Často sme na počíku aj všetci naraz, ale dnes som mal iný plán. Využil som svoje prehováracie schopnosti a nenápadne som súrodencom navrhol hranie na počítači.

Chytili sa ako ryba na červíka. Tým pádom som mal voľnú obývačku a pred sebou ďalšiu časť smelého plánu, ako dostať otca tam, kde potrebujem. Amália s Jonášom by mi to kvôli ich nízkemu veku určite prekazili. Juchúúú, ale ja som ich presvedčil na zábavku vo vedľajšej izbe!

„Môžeme si pustiť nejaký dospelácky film? Terminátora?“

„Tak toho určite nemáme, takú blbosť by som nenahral,“ odvetil otec.

„Ja som ho videl, máme ho tam,“ nedal som sa odbiť.

„Hovorím ti, že určite nie,“ pridal tatko svoju odpoveď a už listoval v zozname filmov.

„Diktátor! To je ten film!“ zvolal som nadšene „Pomýlil som sa. Kúsok som už videl. Prosííím, pozrime si ho,“ zahral som nevinný ksichtík. Otec bez slova film pustil.

Povedal, že to asi fakt nie je ešte film pre mňa. Veľa fórov vraj nepochopím. Ja som bol však taký vzrušený!

Film bol parádny! Síce počas neho asi trikrát pribehol mladší brat; síce otec asi desaťkrát film stopol, aby mi vysvetlil „srandičku“, na ktorej sa šúľal; síce aj pretočil niekoľko vraj pre mňa „príliš“ scén, ale dal to so mnou takmer celé!

Niekedy ma otec vie naozaj príjemne prekvapiť. Dnes sa mi venoval celý večer, aj keď ešte necvičil na trúbku. Vysvetľoval mi, že tým živí celú rodinu a musí každý deň cvičiť. Keď to nestihne cez deň, cvičí, až keď my pospíme. Dá si na nástroj dusítko, to je taký plechový štupel, a trúbi. Inak, trúbka robí hrozný rámus! Ujo Vlado si z tatka robil srandu, že aspoň trúbením odplaší všetky myši. To sa u nás ale neosvedčilo. Myši sa nám raz prehrýzli cez stenu až do domu. Chytali sme ich do pascí skoro týždeň. Potom mama priniesla domov mačku Miu a bolo po probléme. Hlodavcov chytá aj náš pes Limetka. Vždy ich po úspešnom love vyloží na schody pred dvere.

Mamina došla pol hodinu po filme. Hneď som sa jej pochválil. Zalomila rukami a vyčítavo pozrela na tatka s poznámkou, že to naozaj nie je vhodný film pre desaťročného chlapca.

Otec súhlasil a dodal: „Vždy lepšie, ako keď s bratrancom mimo domova pozerá X-Men-a, či Hunger Games a pochváli sa s tým po pol roku! Však, synáčik?’’

Čína a iné krajiny sveta

O Čínu som sa začal zaujímať, keď som bol tretiak. Doma mi naši tú krajinu často spomínali. Sú to úchyláci do čajov! Kedysi mali aj čajovňu. Preto máme doma plnú skrinku lesklých vrecúšok s čajom, váhu, čajové more, misky a také tie ich srandičky.

Každé ráno sú mama s tatom pre život nepoužiteľní. Teda, kým si nedajú čaj. Hovoria mi aj názvy čajov. Lenže tie sa nedajú zapamätať. Číňania používajú všelijaké kvetinkové prirovnania. Iba jeden názov si pamätám, v preklade to je: červená slivka od potoku so siedmymi zákrutami.

No nezdá sa vám to čudné?

Pravý obdiv k tej ďalekej krajine u mňa nastal, keď mi spolužiaci v novej škole ukázali obchod u Číňanky. Nepoznám žiaka našej školy, ktorý by si nechal ujsť príležitosť minúť u nej všetky poctivo od rodičov či od dedkovcov vyžobrané peniaze na sladkosti. Keby v tom obchode nemali chleba či mlieko, nikoho by to netrápilo. Keby však nemali sladkosti, skrachovala by. Mohla by ísť domov pestovať čaj, aby mali čo naši popíjať.

O Číne ešte viem, že tam vymysleli špagety. To vie málokto. Všetci sú presvedčení o talianskom pôvode cestovín, ale ja viem svoje. Videl som dokument o cestovaní Marca Pola, ktorý tento nápad priniesol do Talianska a tam sa udomácnil. V Číne majú vysoký dlhokánsky múr, ktorý je vidieť aj z vesmíru. Ešte viem, že takmer všetko na svete sa tam teraz vyrába. A majú v lesoch po stromoch povešané pandy, ktoré celé dni robia to isté. Kúšu do bambusu. Fakt, videl som to na vlastné oči v ZOO. Nebol som až v Číne, iba tuto, kúsok od Bratislavy, vo Viedni. Super znie aj ich jazyk. Keď budete niekde počuť vetu, ktorá znie ako: „Hačimosí kabu setáá ni či komusé muni,“ tak to bude určite po čínsky! Hoci, aj japončina či kórejčina znejú podľa mňa úplne rovnako. Rád by som sa tam išiel pozrieť, bárs to je až na druhom konci sveta. Hmhm, ešte mám čas. Pekne si počkám, kým sa Číňanci naučia nejaký normálny jazyk, aby som im rozumel. Vlastne, teraz mi napadlo, že žiadneho Číňana nepoznám po mene. Ani našu predavačku. Nahovorím Denisa, ten sa nehanbí ničoho, nech sa spýta, či sa volá pani Pivoňková, pani Orchideová alebo pani Jasmínová.

V mojom rebríčku obľúbenosti obchodov tento „číňanský“ jasne vedie. Kým som ho nepoznal, dlho bol na čele Dráčik. Bol by tam aj Mekáč, ale tam sa sám nedostanem. Mám ho povolený len raz za mesiac. K Číňanke si odbehnem zo školy hocikedy. Naši o tom nemusia vedieť. Sem-tam sa priznám, ale iba čo to mamu vždy rozčúli. Radšej to s tým priznávaním nebudem preháňať. Maminka má len jedno zdravie.

Obchody sú moja slabosť. Keď mám nejaké peniaze, musím ich hneď minúť. Skôr, ako ich oslabí inflantácia. Vlastne, správne sa tomu hovorí inflácia. Otec mi vysvetľoval, čo to je. Vôbec som neporozumel, ale niečo som si zapamätal. Úspory si od inflácie ochránim, ak ich okamžite investujem. Do seba a do brucha je veľmi príjemný spôsob investície!

Chcel by som aj nový smartfón, ale nasporiť si naň z vreckového? Toho by som sa pri mojich nákupných zvyklostiach nedožil. Skúsim na našich zapracovať pred Vianocami. Minulý rok zabodovali, našiel som pod stromčekom tablet. Taký drahý darček som predtým nikdy nedostal. Otec sa asi musel premáhať, keď mu mama dala pokyn, čo mi má kúpiť. Podelili sa spravodlivo. Mama je kreatívna a darčeky vymýšľa. Otec je kreatívne vyčerpaný z hudby, tak nemusí premýšľať, iba ich nakúpi. Už párkrát som skúšal dostať z neho, koľko zarobí za koncert. Nechcel prezradiť. Vraj ešte neviem udržať tajomstvo a na druhý deň by to vedela polovica školy! Náhodou – ja tajomstvo udržať viem! Minule som vydržal pol dňa, kým mi na ten rozbitý tanier mama neprišla.

Mám aj iné sny. Materiálne. Je to čudné slovo, rodičia ho stále omieľajú. Okrem neho aj slovo blahobyt. Vraj mi už prepína z blahobytu! Ale veď, dve eurá vreckového na týždeň sú blahobyt? Tomu má kto uveriť?