Erika Johansen

THE FATE OF THE TEARLING

Copyright © 2016 by Erika Johansen

Translation © 2017 by Patrick Frank

Jacket design © 2017 by Kateřina Stárková

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5497-8

Shanovi, ktorý odo mňa nikdy nechcel,

aby som bola iná.

Sirota

Glace-Vert bol stratený ešte pred tým, ako prišla k moci Červená kráľovná. Bola to Bohom zabudnutá tajga v tieni Fairwitchského pohoria s planinami, na ktorých rastie iba najmizernejšia tráva, a hŕstkou dedín s drevenými chatrčami uprostred vresovísk. Iba málo ľudí sa odhodlalo na sever od Cité Marché, pokiaľ mali aj nejakú inú možnosť. Život na planinách bol extrémne drsný. Ľudia sa v lete dusili od horúčavy a v zime mrzli a hladovali.

Tohto roku sa však báli ešte niečoho navyše. Zamrznuté dedinky boli nepriedušne uzavreté za novými plotmi a ohradami, za ktorými sedeli noc čo noc muži s nožmi na kolenách, skôr tiene ako ozajstné stráže. Mesiac sa skrýval za mrakmi, ktorých však ešte nebolo dosť na pravú fairwitchskú zimu so záľahami snehu. Na stráňach hôr zavýjali vlky od nedostatku potravy. Zúfalstvo onedlho prinúti celé svorky zísť z kopcov za veveričkami a hranostajmi, prípadne za dieťaťom, ktoré nemá dosť rozumu a pustí sa samo do lesa. Desať minút po druhej však všetky ako na povel stíchli. Jediným zvukom na celom Glace-Verte bolo smutné kvílenie vetra.

V tieni na úbočí sa čosi pohlo. Do strmého svahu stúpala temná postava. Ten muž kráčal sebaisto, no opatrne, akoby čakal pascu. Keby nedýchal, bol by celkom neviditeľný – vyzeral by ako tieň medzi skalami. Pred cestou na sever sa dva dni zdržal v Ethanovej Chrasti. Rozprávali mu tam najrôznejšie chýry o postrachu dedinčanov: o tvorovi, čo chodí nocou a berie deti. V hornej časti Fairwitchu mal prezývku Sirota. Predtým sa v Glace-Verte nemuseli ničoho podobného báť, teraz sa však únosy šírili na juh ako mor. Po dvoch dňoch už počul všetko, čo potreboval. Dedinčania tomu tvorovi možno hovorili Sirota, on však poznal jeho pravé meno a vedel, že aj keď vie utekať ako gazela, pred zodpovednosťou neujde.

Je slobodný, pomyslel si skľúčene, keď sa predieral krovím na svahu. Nezabil som ho, keď som mal šancu, a teraz je slobodný.

Tá predstava ho deprimovala. Dlhé roky ignoroval fakt, že Row Finn vystrája na severe Fairwitchu, pretože vedel, že tie končiny sú jeho väzením. Každých pár rokov tam zmizlo dieťa – nešťastná udalosť, na svete však boli väčšie zlá, s ktorými treba bojovať. Napríklad Tearling, kde mesiac čo mesiac mizlo päťdesiat detí pod záštitou štátnej moci. Už aj pred nekonečným zlom zásielok s otrokmi boli Tearlinčania ako zblúdené deti, na ktoré treba neprestajne dozerať. Raleighovci kolísali medzi nezáujmom a tyraniou a šľachta bojovala o každú skyvu chleba, zatiaľ čo ľud hladoval. Fantóm celých tristo rokov sledoval, ako sa sen Williama Teara prepadá čoraz hlbšie do trasoviska. Nik v celom Tearlingu už nedokázal pred sebou vidieť Tearov vysnený svet a už vôbec nie hľadať odvahu na to, aby zaň bojoval. Pamätali si naň iba Fantóm a jeho ľudia. Tí nestarli, nezomierali. Fantóm kradol, aby sa aspoň nejako zabavil. Nachádzal malicherné potešenie v týraní najhorších Raleighovcov. Z odstupu sledoval pokrvnú líniu Tearovcov – nenápadne, takmer záhaľčivo sa snažil presvedčiť sám seba, že by na nej mohlo záležať. Tearovské gény sa nehľadali ťažko, lebo každý ich nositeľ skôr či neskôr preukázal isté črty: česť, intelekt a železnú vôľu. Za tie roky niekoľko Tearovcov skončilo na šibenici pre zradcov, ani pritom však nestratili jemnú auru kráľovského rodu, ktorý ich odlišoval od všetkých ostatných. Fantóm tú ich povahu dobre poznal. Vyžarovala už z Williama Teara a charizmy, s ktorou dokázal presvedčiť takmer dvetisíc ľudí, aby šli za ním do neznáma za oceánom. Ešte aj tá mortská suka, hoci skazená do hĺbky duše, v sebe niesla náznak jeho lesku. Červená kráľovná však nemala potomkov, a tak si Fantóm dlho myslel, že táto rodová línia sa navždy stratila.

Až kým sa neobjavilo to dievča.

Bolestne zasyčal, lebo sa mu do dlane zapichol tŕň. Cez kožu neprenikol – už si ani nespomínal, kedy naposledy krvácal. Mnohokrát sa pokúšal pripraviť o život, aj to nakoniec vzdal ako nemožné. Potrestali ho spolu s Rowom, teraz však videl, že bol ako slepý. Rowland Finn nikdy neprestal intrigovať pre jediný okamih v celom dlhom živote. Aj on čakal na toto dievča.

Bola to prvá dedička rodu Raleighovcov, ktorá nevyrastala na hrade. Fantóm ju často pozoroval. Navštevoval ju, keď nemal čo robiť, a niekedy, aj keď mal. Spočiatku sa nijako výrazne neprejavovala. Kelsea Raleighová bola tiché dieťa pohrúžené dovnútra, nie navonok. Väčšinu jej vzdelania zabezpečovala tá stará sekera lady Glynnová, on však cítil, že jej osobnosť ticho a nenápadne formuje aj starý Bartolomej. Ako rástla, obklopovala sa knihami, a to Fantóma zo všetkého najväčšmi presvedčilo, že si zaslúži osobitnú pozornosť. Jeho spomienky na Tearovcov bledli, pomaly a nezadržateľne vyprchávali, no jedno si pamätal celkom jasne: vždy milovali knihy. Raz bol svedkom, ako si dievča sadlo s hrubou knihou pod strom pred chatrčou a celú ju prečítalo za štyri či päť hodín. Pozoroval ju z úkrytu medzi stromami, no vedel, ako vyzerá človek, ktorý sa dokonale pohrúžil do textu. Pokojne mohol vyjsť a sadnúť si priamo pred ňu, vôbec by ho nezaregistrovala. Odvtedy mu bolo jasné, že je naozaj ako Tearovci. Vo svojom vnútornom svete žila prinajmenšom tak intenzívne ako v tom vonkajšom.

Od toho dňa musel byť pri chatrči vždy aspoň jeden z jeho ľudí. Ak sa nejaký pocestný priveľmi zaujímal o jej obyvateľov – Bartolomeja niekoľkokrát sledovali podozriví muži z vidieckeho trhu –, už nikdy o ňom nik nepočul. Fantóm si ani nebol istý, prečo sa tak stará. Hnal ho inštinkt a Tear im od začiatku vtĺkal do hlavy, že inštinkt je dôležitá vec, ktorej treba veriť. Cítil, že to dievča je iné. Dôležité.

„Mohla by byť z Tearovho rodu,“ povedal raz svojej družine, ktorá sa usadila okolo ohňa. „Mohla by.“

Nikdy sa to nedalo vylúčiť. Medzi Elyssinými strážcami bolo niekoľko chlapov, o ktorých pôvode nič nevedel. Či už patrila k Tearovcom, alebo nie, tá dievčina si zaslúžila pozorný dohľad, a ako plynul rok za rokom, Fantóm postupne menil prístup. Zakaždým, keď sa Raleighovi zača lo dariť s vytváraním skutočného spojenectva s niektorým z bohatých šľachticov Tearlingu, zameral sa naňho, prepadával jeho karavány a sklady, kradol úrodu a mizol v noci. Keď straty dosiahli istú úroveň, Thomas o nového spojenca zase rýchlo prišiel. Zároveň si vytváral sieť spolupracovníkov v Mortmesne, rovno Červenej kráľovnej pod nosom. Keby sa dievča nejakým spôsobom dostalo na trón, ako prvé bude musieť nejako vyriešiť zásielky otrokov. Mortmesne bolo zraniteľné voči každému, kto vedel, ako vyvolať nespokojnosť poddaných, a po rokoch trpezlivej práce sa tam začala rozbiehať celkom slušná vzbura. Mal skrátka na starosti toľko vecí, že Rowa Finna jednoducho zanedbal.

Spomedzi skál sa pred ním nečakane vynorila postava, a tak zastal. Každý iný by videl iba temnú siluetu, on však mal dar nočného videnia a vedel, že je to dieťa – malý chlapec, päťalebo šesťročný. Na sebe mal v podstate len handry a kožu sinavú od zimy. Bol bosý.

Fantóm naňho chvíľu hľadel. Mrazilo ho z toho až do špiku kostí.

Nezabil som ho, keď som mal šancu.

Chlapec sa vrhol vpred, Fantóm však zavrčal ako mačka. Detské oči, ktoré ešte pred sekundou dychtivo žiarili, opäť potemneli a vydesene sa pozreli na votrelca.

„Nie som mäso pre tvoje zuby,“ vrčal Fantóm. „Priveď mi svojho pána.“

Chlapec naňho ešte chvíľu hľadel a potom zmizol medzi skalami. Fantóm si zaclonil oči s pocitom, že sa svet oko lo neho šialene krúti, akoby sa ocitol v brutálne temnom víre. Keď to dievča zrúcalo most v Novom Londýne, nadobudol istotu, odvtedy však žil pod neprestajným prívalom pochybností. Bola v mortskom zajatí a Howellova posledná správa jasne naznačovala, že sa ju chystajú previezť do Demesnu. Pravá kráľovná nakoniec predsa len prišla, objavila sa však neskoro.

Dolu svahom čosi kráčalo. Bol to len chumáč dymu v temnote, Fantóma však už hrozne dlho nik nedokázal zaskočiť. Neustúpil ani o krok. Čakal. Keď sa naposledy rozprávali, bolo to… kedy? Pred vyše dvoma storočiami, keď na tróne ešte vždy sedel James Raleigh. Fantóm chcel zistiť, či ho Finn dokáže zabiť. Dorezali sa vtedy nechutne, to je pravda, ani jeden z nich však nevycedil ani kvapku krvi.

Boli sme priatelia, spomenul si náhle. Dobrí priatelia. Tie časy sa však stratili v dávnej minulosti, uplynulo odvtedy priveľa generácií. Ako sa z temného dymu začala formovať mužská postava, Fantóm sa pripravil na boj. Osadníci z Fairwitchu opriadli Sirotu celou sieťou legiend, no jedna z nich bola pravdivá. Ten tvor mal dve tváre: jednu plnú svetla, druhú temnoty. Ktorú ukáže dnes?

Svetlo. Tvár, ktorá sa k nemu obrátila, bola taká, akú odpradávna poznal: bledá a panovačná. A prešibaná. Row vždy dokázal ľudí prehovoriť – kedysi dávno nahovoril aj jeho, aby spravil najhoršie rozhodnutie v živote. Mlčky sa navzájom premeriavali, stáli vysoko na svahu, pod sebou mali celý Mortmesne ako na dlani.

„Čo chceš?“ spýtal sa napokon Finn.

„Chcem sa s tebou porozprávať o tomto.“ Fantóm ukázal širokým gestom na krajinu pod nimi. „O ceste, na ktorú si sa vydal. Nevzíde z nej nič dobré – ani pre teba nie.“

„Odkiaľ vieš o mojej ceste?“

„Presúvaš sa na juh, Row. Videl som tvoje tvory číhať potme pri dedinách za Glace-Vertom. Neviem, čo presne tým chceš dosiahnuť, ale určite do toho nemusíš ťahať mortských dedinčanov. Prečo ich nenecháš na pokoji?“

„Moje deti sú hladné.“

Fantóm zaregistroval pohyb po svojej pravici. Z jednej zo skál ho tam meravým pohľadom sledovalo ďalšie z nich, ani nie desaťročné dievčatko.

„Koľko detí už máš, Row?“

„Onedlho ich bude celá légia.“

Fantóm stuhol s pocitom, že čierna diera v jeho vnútri sa otvorila zase o čosi viac. „A čo potom?“

Row sa namiesto odpovede iba naširoko usmial. Nebol v tom ani náznak ľudskosti a Fantóm musel bojovať s nutkaním ustúpiť pred ním aspoň o krok.

„Raz si už tearovské kráľovstvo spustošil, Row. Naozaj si to musíš zopakovať?“

„Na to pustošenie som nebol sám, priateľ môj. Vari je to už naozaj tak dávno? Vari si už naozaj zabudol? Alebo si si azda nejakým spôsobom odpustil?“

„Cítim zodpovednosť za svoje hriechy. Snažím sa ich odčiniť.“

„A ako sa ti to darí?“ Row roztiahol ruky, akoby nimi chcel obsiahnuť krajinu pod sebou. „Mortmesne je otvorená stoka. Tearling ďalej upadá.“

„Už nie. Už má oporu.“

„To dievča?“ zasmial sa Row. Znelo to plytko, prázdno.

„No tak, Gav. To dievča je len kráľovská slúžka obdarená schopnosťou zapáčiť sa davu.“

„Mňa neoklameš, Row. Aj ty sa jej bojíš.“

Finn chvíľu mlčal a potom sa spýtal: „Čo tu robíš?“

„Slúžim jej.“

„Aha! Zase si obrátil kabát.“

To zabolelo, Fantóm však odmietal chytiť sa na jednu z jeho návnad. „Má tvoj zafír, Row. Má Tearov zafír, Tearovu krv. Bola tam.“

Row zaváhal. Z temných očí sa mu stále nedalo nič vyčítať. „Kde?“

„V minulosti. Videla Lily aj Teara.“

„Ako to vieš?“

„Povedala mi to a viem, že neklame. Je len otázkou času, kedy sa dostane k Jonathanovi. K nám.“

Na to Row nepovedal vôbec nič, iba behal pohľadom zo skaly na skalu. Fantóm vycítil, že konečne prelomil bariéru jeho ľahostajnosti, preto sa nadýchol a pokračoval: „Vari nevidíš, ako sa tým všetko mení, Row?“

„Nič sa nemení.“

Fantóm si vzdychol. Poslednú informáciu zatiaľ tajil. Nechal si ju v rukáve ako posledný tromf pre prípad núdze. Vytiahnuť ju znamenalo skutočne zúfalý krok, lebo Row sa okamžite pustí do pátrania. Nastali však zúfalé časy. Kráľovná bola v mortskom zajatí a bez nej hrozilo, že sa Tearling roztrhá na kusy, či už s Finnom, alebo bez neho.

„Našla sa koruna.“

Row bleskovo zdvihol hlavu ako pes, čo zacítil vo vzduchu zaujímavý pach.

„Koruna?“

„Áno.“

„Kde?“

Fantóm neodpovedal.

„Ako vieš, že nebola raleighovská?“

„Lebo Raleighovu korunu som pred rokmi vlastnoručne zničil, aby som mal istotu, že si ju Thomas nikdy nenasadí. Toto je pravá koruna, Row.“

„Moja koruna.“

Fantómovi zovrelo srdce. Kedysi dávno tomuto mužovi pomáhal – nie iba dobrovoľne, ale dychtivo. Obaja sa dopustili ohavných zločinov, no kajal sa za ne len on. Finn schmatol lup a už sa nikdy neobzrel po tom, čo narobil. Fantómovi na moment napadlo, prečo sa tam vlastne obťažoval ísť, rýchlo však tú otázku potlačil a naliehal ďalej.

„Ak sa dostaneme ku korune, Row, mohli by sme ju dať tomu dievčaťu a všetko napraviť. Mohli by sme odčiniť minulosť.“

„Celé tie roky sa týraš vlastnou vinou a predpokladáš, že to robia aj ostatní. Nesnaž sa mi naočkovať svedomie. Ak tam niekde naozaj je moja koruna, vezmem si ju naspäť.“

„A čo potom? Ani všetky kráľovstvá na svete nezmenia, čo sa s nami stalo.“

„Teraz už chápem, o čo ti ide. Myslíš si, že by ťa to dievča mohlo zabiť.“

„Je to možné.“

„Ale bude toho schopné?“ Finnovi sa ústa vykrivili do zlomyseľného úškrnu. „V tom dieťati sa dá čítať ako v otvorenej knihe a je jasné, že pre teba stráca hlavu.“

„Vidí len pekného mladého muža.“

„Prečo si sem vlastne prišiel?“ Finn pristúpil bližšie a Fantóm mu v očiach postrehol náznak červenej. „Čo si tým chcel dosiahnuť?“

„Dúfal som, že sa dohodneme. Pomôž mi nájsť korunu. Pomôž mi dať Tearling zase do poriadku. Nikdy nie je neskoro, Row. Ani teraz.“

„Neskoro na čo?“

„Na odčinenie našich zločinov.“

„Ja som nijaký zločin nespáchal!“ zasyčal Finn a Fantóm s potešením konštatoval, že trafil jeho citlivé miesto. „Akurát som túžil po lepšom.“

„A Katie?“

„Mal by si už ísť.“ Finnove oči žiarili červeným ohňom a jeho tvár bola ako najbelšia krieda.

Aspoňže ešte niečo cíti, pomyslel si Fantóm a hneď nato si uvedomil, ako málo to v skutočnosti znamená. Nijaká emócia na svete nemohla premôcť Finnov nekonečný hlad.

„A ak neodídem?“

„Tak ťa nechám svojim deťom.“

Fantóm sa obzrel po dievčinke na skale kúsok od neho. Oči jej horúčkovito žiarili a jeho napriek všetkému zmáhala neistota. Z jej detských nôh s holými prstami zvierajúcimi studený kameň mu bolo čudesne, hoci by to nedokázal sformulovať do slov.

„Čo sú vlastne zač, Row?“

„Nikdy si nebol senzibil, Gav. Toto je stará mágia, staršia ako Prechod, dokonca aj ako sám Kristus. Sú to pradávne tvory a teraz slúžia iba mne.“

„A ty ich vypúšťaš do Glace-Vertu?“

„Majú naň rovnaké právo ako všetky ostatné zvieratá.“

Toto vyhlásenie bolo preňho také typické, až sa Fantóm takmer rozosmial. Pokojne mohli byť znova na brehu Caddellu, štrnásťa pätnásťroční, každý s udicou v ruke.

„Choď už!“ Finnov hlas bol tlmený a plný jedu. Pleť mal bledú, akoby ho poliali bielidlom. „Nepleť sa mi do cesty.“

„Alebo čo, Row? Túžim po smrti.“

„Aj po smrti druhých? Toho dievčaťa?“ Fantóm zaváhal a Finn sa uškrnul.

„Vyslobodila ma, Gav. Prelomila moju kliatbu. Ak sa mi postavíš do cesty – ak sa mi v ceste ocitne aj ona –, dorazím ju. Bude to ľahšie ako čokoľvek, čo som kedy urobil.“

„Row…“ Uvedomil si, že ho teraz už doslova prosí. „Nerob to. Mysli na Jonathana.“

„Jonathan je mŕtvy, Gav. Pomohol si mi ho zabiť.“

Fantóm sa zahnal a udrel ho. Finn odletel a tresol sa o skalu za sebou, bolo však jasné, že keď znova vstane, neostane mu ani najmenšia ranka.

„Ach, Gav,“ šepol Row. „Vari sme to už neskúšali?“

„Nie dosť.“

„Ty pracuj na svojom novom svete a ja zase na svojom. Uvidíme, kto vyhrá.“

„A koruna?“

„Tá patrí mne. Ak tam niekde naozaj je, vezmem si ju.“

Fantóm sa odvrátil a tackal sa preč. Na strmom svahu takmer stratil rovnováhu a po desiatich krokoch si uvedomil, že má oči zahmlené od sĺz. Bičoval ho nemilosrdný vietor. Nedokázal myslieť na Teara bez plaču, a tak radšej prešiel v myšlienkach na to, čo prišlo oveľa neskôr.

Kňaz bol už vyše mesiaca nezvestný. Jeho stopy vychladli. Fantómovi ľudia boli roztrúsení po celom severnom aj strednom Mortmesne, niektorých však odtiaľ musí zase stiahnuť. Leara a Morgana, možno aj Howella. Na povstaní, ktoré sa tam tak pekne rozhorelo, pracoval veľmi dlho, koruna však má prednosť. Musia po nej pátrať pokiaľ možno všetci. No a potom ešte to dievča…

Zacítil na chrbte cudzie oči, obrátil sa a vietor mu prenikol ešte hlbšie do kostí. Svah za ním bol plný malých detí s bielymi tvárami a temnými očami. Boli bosé.

„Bože,“ zamrmlal si. Noc akoby sa hemžila prízrakmi a počul aj hlas Jonathana Teara, stáročia vzdialený a pritom celkom blízky.

Nezlyháme, Gav. Ako by sme mohli zlyhať?

„Ale zlyhali sme,“ šepol. „Bože dobrý, ako hrozne sme zlyhali!“

Zvrtol sa a ďalej kráčal dolu kopcom. Už takmer utekal. Niekoľkokrát mal čo robiť, aby udržal rovnováhu, no aj tak ho sužoval pocit, že nejde dosť rýchlo. Len čo bol pod svahom, naplno sa rozbehol – šprintoval k húštine, pri ktorej si uviazal koňa.

Na kopci vysoko nad ním ticho čakali deti ako zuby nehybnej kosačky pokrývajúcej celú stráň. Ich pravidelný dych sa niesol zo skál ako drsný chripot, z úst im však nevychádzal ani náznak pary. Pred nimi stál Row Finn s pohľadom upretým na miznúcu postavu pod sebou. Bývali časy, keď sa s Gavinom dalo manipulovať ako s nikým iným. Tie sa však už minuli, rovnako ako sám Gavin, ktorého skutočná totožnosť zmizla, rozplynula sa v mytológii muža, ktorého volajú Fantóm. Teraz mu mohol narobiť aj celkom reálne problémy, Finn sa však neznepokojoval. Pohľad na oceán bledých detí pod sebou mu dodával pokoj a silu. Vždy robili presne to, čo im prikázal, a ich nekonečný hlad sa nedal ničím ukojiť. Čakali len na povel.

„Koruna,“ šepol s obrovským vzrušením, ktoré si pamätal z dávnych čias. Začínal sa lov s prísľubom krvi. Čakal naň už takmer tristo rokov.

„Choďte!“

Prvá kniha

Prvá kapitola

Regent

Keď sa spätne pozeráme na vládu Glynnovcov, vlastne ani nešlo o skutočné regentstvo. Úloha kráľovského regenta je jednoduchá: má strážiť trón a predstavovať neprekonateľnú zábranu pre uzurpátorov, kým naň nezasadne právoplatný vladár. Palcát bol ako rodený bojovník ideálnym kandidátom na túto rolu, no jeho bojovný vzhľad skrýval aj myseľ prefíkaného politika a – čo je možno ešte prekvapujúcejšie – hlbokú oddanosť a vieru v Glynnovskú kráľovnú. Po predčasnom ukončení druhej mortskej invázie nesedel so založenými rukami, kým sa vráti jeho panovníčka – namiesto toho využil všetok svoj nesporný talent na to, aby sa naplnila jej vízia vzniku nového Tearlingu.

Dejiny raného Tearlingu SLOVAMI MERWINIANA

Kelsea nejaký čas otvárala oči zakaždým, keď voz nabehol na hrboľ. Pripadalo jej to ako celkom dobrý spôsob merania času a sledovania zmien terénu v letmých zábleskoch. Teraz však už dážď ustal a z prenikavého slnka ju začala bolieť hlava. Keď voz opäť raz nadskočil a ona sa strhla z nekonečných driemot, celkom úmyselne držala oči zavreté a namiesto toho sa započúvala do zvukov okolo seba. Fučali tam kone, vŕzgali postroje, cvakali kopytá.

„Ani sprostý strieborniak,“ zahundral ktosi vľavo po mortsky.

„Dostávame žold,“ odpovedal mu iný muž.

„Ten je mizerný.“

„Presne tak,“ pripojil sa tretí. „Potrebujem na dome novú strechu. Tú zo žoldu nezaplatím.“

„Prestaň brblať!“

„A ty čo? Vari vieš, prečo ideme domov naprázdno?“

„Som vojak. Neplatia mi za to, aby som vedel.“

„Ja som niečo počul,“ zamrmlal prvý ponuro. „Všetci generáli a plukovníci od Ducarta nadol svoj podiel dostanú.“

„Aký podiel? Veď sme nič nenalúpili!“

„Nebude to z vojnovej koristi. Zaplatí im rovno z kráľovskej pokladnice a my ostatní nedostaneme ani deravý groš!“

„To nemôže byť pravda. Prečo by im platila za nič?“

„Ktovie, prečo Krvavá dáma robí to, čo robí?“

„To by už fakt stačilo! Chceš, aby ťa počul poručík?“

„Ale…“

„Zavri hubu!“

Ešte chvíľu sa snažila zachytiť ich rozhovor, oni už však nič nevraveli, a tak iba nastavila tvár slnku. Napriek neutíchajúcej migréne jej slnko robilo dobre na modriny, akoby prenikalo až pod kožu a pomáhalo ich hojiť. Už nejaký čas sa nevidela v zrkadle, ale nos aj líca mala ešte vždy napuchnuté a vedela si dobre predstaviť, ako asi vyzerá.

Kruh sa uzavrel, pomyslela si a potlačila ľahký smiech, keď voz opäť poskočil. Videla som Lily, stala som sa ňou a teraz už mám aj modriny, aby sme sa ničím nelíšili.

Bola v zajatí desiaty deň. Šesť strávila priviazaná ku kolu v mortskom stane a štyri v tomto voze. Obklopovali ju jazdci v brnení, aby jej ani nenapadlo pokúsiť sa o útek, jej skutočným problémom však momentálne neboli oni. Jej ozajstný problém sedel na druhom konci voza, žmúril oči pred slnkom a uprene sa na ňu pozeral.

Nemala tušenia, odkiaľ ho Morti vzali. Nebol starý, mohol byť asi tak v Penovom veku a mal poctivo upravenú bradu, ktorá mu lemovala tvár ako popruh helmy. Nesprával sa ako hlavný žalárnik – vlastne pri ňom musela uvažovať, či má vôbec nejaké oficiálne postavenie. Nie je možné, že mu niekto jednoducho hodil kľúče s tým, že odteraz ju má na starosti on? Čím dlhšie o tom premýšľala, tým väčšmi si bola istá, že práve tak to bude. Od toho rána v stane nevidela Červenú kráľovnú ani úchytkom. Celé to vyzeralo ako jedna veľká improvizácia.

„Ako ti je, kráska?“ spýtal sa jej väzniteľ.

Ignorovala ho, hoci jej z toho zovrelo útroby. Nazval ju kráskou, aj keď jej nebolo jasné, či to myslí osobne alebo nie. Teraz už naozaj bola krásna, vyzerala ako Lilina dvojníčka, dala by však všetko za to, aby mala zase svoju starú tvár. Na druhej strane netušila, či by nezaujímavý vzhľad jej väzniteľa odradil. Po treťom dni v stane ju začal dôsledne, systematicky mlátiť do tváre a hornej polovice tela. Nevedela, čo ho vyprovokovalo, ba vlastne ani to, či je vôbec zlostný – tvár mal dokonale prázdnu, bez jediného náznaku emócií.

Kiežby som mala svoje zafíry, pomyslela si a uprene jeho pohľad opätovala, lebo nechcela, aby vnímal sklopené oči ako slabosť. Tá mu dodávala silu. Kelsea strávila mnoho hodín tejto cesty fantazírovaním o tom, čo urobí, keď sa znova dostane k zafírom. Počas svojej krátkej vlády zažila najrôznejšie formy násilia, no hrozba, ktorú stelesňoval tento chlap, bola pre ňu celkom nová. Jeho násilie prichádzalo akoby odnikiaľ a nedosahovalo vôbec nič. Práve z tej nezmyselnosti ju zmáhalo zúfalstvo, ktoré jej zase pripomínalo Lily. Asi pred týždňom sa jej o nej snívalo – videla Prechod, nočnú moru ohňa, rozbúreného oceána a ružového úsvitu. Lilin život však bol spojený so zafírmi, a tie už nemala, takže teraz skoro až nenávistne uvažovala, prečo si tým musela prejsť, prečo to všetko musela vidieť.

Mala Lilinu tvár, vlasy, spomienky. Načo jej to však bude, keď nemôže vidieť, ako sa to celé skončilo? Row Finn vravel, že je z rodu Tearovcov, nevedela však, aký to má bez zafírov význam. Ešte aj tiara lady Andrewsovej bola v ťahu, stratila sa kdesi v tábore. Všetko zo svojho starého života zanechala za sebou.

Mala na to dobrý dôvod.

Pravda. Bolo dôležité mať pred sebou len a len Tearling. Niekde na samom konci tejto cesty ju čaká smrť – vlastne ani nechápala, prečo ju ešte nezabili –, ostalo však po nej slobodné kráľovstvo pod vedením dobrého človeka. Vybavila si Palcátovu tvár, zachmúrenú, bez úsmevu, a na chvíľu jej ten človek tak chýbal, až sa jej takmer spod privretých viečok rinuli slzy. Potlačila ich, lebo vedela, ako veľmi by potešili chlapa na druhom konci voza. Bola si istá, že ju zmlátil tak kruto práve preto, lebo odmietla zaplakať.

Lazarus, pomyslela si v nádeji, že sa tým aspoň trocha zbaví depresívnych nálad. Na jej tróne teraz sedel Palcát, a aj keď nevidel svet celkom tak ako ona, bude z neho dobrý panovník, poctivý a slušný. Stále však prežívala náznak agónie, čo ju sužovala kilometer po kilometri tejto bezútešnej cesty. Ešte nikdy nebola za hranicami svojho kráľovstva – ani jediný raz v živote. Nevedela, prečo ešte vždy žije, ale bola si istá, že ju vezú na smrť.

Čosi sa jej šuchlo o lýtko, až sa mimovoľne strhla. Väzniteľ sa natiahol cez voz a prechádzal jej po nohe prstom. Pripadalo jej to hnusnejšie, akoby sa jej do kože zarýval kliešť. Ten chlap sa uškŕňal od ucha k uchu a so zdvihnutým obočím čakal, ako zareaguje.

Už som aj tak mŕtva, pripomenula si. Teoreticky mala byť mŕtva už niekoľko mesiacov. Tá myšlienka bola nesmierne oslobodzujúca. Práve vďaka nej si dovolila stiahnuť nohy, akoby sa chcela schúliť v kúte, na poslednú chvíľu však prehla chrbát a kopla väzniteľa do tváre.

Odletel od nej a s tvrdým buchnutím sa tresol o drevenú podlahu. Jazdci okolo voza sa hlasno rozosmiali. Neznelo to ani trocha vľúdne – ten chlap zjavne nebol medzi vojakmi obľúbený, no v tomto postavení jej to nemalo ako pomôcť. Stiahla nohy pod seba a zdvihla ruky v okovách, pripravená brániť sa, ak bude treba. Väzniteľ sa posadil. Z nosa mu tiekla krv, on si ju však nevšímal. Vôbec sa nenamáhal utrieť si ju, aj keď mu už dosiahla po spodnú peru.

„Len som sa hral,“ vyhlásil urazene. „Kráska nemá rada hry?“

Neodpovedala mu. Rýchle zmeny nálad boli prvým náznakom, že ten človek to nemá v hlave v poriadku. Nedal sa rozoznať nijaký vzorec správania, ktorý by prezradil, čo bude nasledovať. Hnev, zmätok, pobavenie… Zakaždým reagoval inak. Teraz si už všimol, že mu tečie krv, zotrel si ju rukou a rozmazal po dreve voza.

„Kráska by sa mala lepšie správať,“ karhal ju tónom učiteľa, ktorý má na krku neposlušného žiačika. „Teraz sa o ňu starám ja.“

Schúlila sa v kúte. Opäť si ľútostivo spomenula na zafíry a prekvapene si uvedomila, ako automaticky predpokladá, že túto cestu nejakým zázrakom prežije. Väzniteľ bol pre ňu iba prvou prekážkou, ktorú treba prekonať. V konečnom dôsledku sa chystala vrátiť domov.

Červená kráľovná to nikdy nedopustí. Tak prečo ma berie k sebe do Demesnu?

Aby ma zabila. Asi chce moju hlavu vystaviť na čestnom mieste pri Pikovej ceste.

Pripadalo jej to však akési priľahké. Červená kráľovná bola priamočiara a krutá. Keby ju chcela vidieť mŕtvu, Kelseino telo by už teraz hnilo na brehu Caddellu. Nie. Niečo od nej chce, a ak je to tak, potom sa predsa len možno dostane domov.

Domov. Tentoraz pri tom slove nemyslela na krajinu, ale na ľudí. Na Lazarusa, Pena, Fantóma, Andalie, Arlissa, Elstona, Kibba, Coryna, Dyera, Galena, Wellmera, otca Tylera. Na moment ich všetkých videla, akoby sa zhromaždili rovno tu, okolo nej. Hneď nato sa ten výjav rozplynul a ostalo z neho iba páliace slnko, z ktorého ju bolí hlava. Nijaké videnia, iba jej myseľ, čo sa snaží vyslobodiť. Už nebude žiadna mágia. Teraz nie. Teraz jej ostala iba realita zaprášeného voza, čo sa nezadržateľne presúva vpred a berie ju preč z domova.

Palcát nikdy nesedel na tróne.

Aisa si niekedy vravela, že by možno aj mal. Medzi strážnikmi sa to premenilo na vtip – ako zakaždým rázne vyšiel na vyvýšené pódium… a potom si sadol na horný schod a položil si mohutné laby na kolená. Keby mal za sebou extrémne ťažký deň, možno by sa podvolil a sadol by si na ošúchané kreslo naboku, no trón samotný ostal prázdny ako opustený monolit z lesklého striebra v najvyššom bode siene, ktorý všetkým pripomínal, že kráľovná tu nie je. Bola si istá, že práve preto to robí.

Dnes ignoroval ešte aj celé pódium a namiesto toho si sadol ku kráľovninmu jedálenskému stolu. Aisa sa postavila tesne za jeho stoličku. Stálo aj niekoľko ďalších ľudí – dokonca ani k obrovskému stolu sa všetci nezmestili. Necítila spomedzi nich žiadnu výraznú hrozbu, no aj tak mala pre istotu ruku na rukoväti noža. Málokedy ho púšťala, zvyčajne ho mala poruke ešte aj v spánku. Prvú noc po moste – život teraz v duchu delila na čas pred mostom a po ňom – jej Palcát vyhradil vlastnú izbu na okraji ubytovne strážcov. Súrodencov mala síce rada, aj tak sa však potešila, že s nimi už nemusí spávať. Táto časť jej života – stará, rodinná – sa rozplývala vo chvíľach, keď účinkovala v stráži. Jednoducho tam pre ňu nebolo miesto. Vo svojej novej izbe sa cítila bezpečnejšie ako kedykoľvek predtým, aj tak sa však stávalo, že sa zobudila s nožom v ruke.