Start

Lev Nikolajevič Tolstoj

VOJNA I MIR I

Translation © by Ružena Dvořáková-Žiaranová, LITA / 2017

Poetry translation © by Ivan Mojík (dedičia), LITA / 2017

Jacket design © 2017 by Zdeněk Ziegler

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5338-4

PRVÝ ZVÄZOK

PRVÁ ČASŤ

1

– Eh bien, mon prince, veru tak, knieža. Janov a Lucca sú už len údelné kniežatstvá, des apanages buonapartovskej rodiny. No upozorňujem vás, ak mi nepoviete, že je u nás vojna, a ak sa opovážite ešte aj obhajovať všetky ohavné a zverské činy toho Antikrista – lebo naozaj verím, že je to Antikrist –, už vás nepoznám, už nie ste môj priateľ, môj verný sluha, comme vous dites, ako sám hovoríte. No, vitajte, vitajte. Je vois que je vous fais peur, vidím, že som vám nahnala strach, sadnite si a rozprávajte.

Takto vítala v júli roku 1805 povestná Anna Pavlovna Šererová, dvorná dáma a dôverníčka cárovnej Márie Fiodorovny, knieža Vasilija, významného hodnostára, ktorý prišiel prvý na jej večierok. Niekoľko dní ju trápil kašeľ, mala chrípku, ako sa vyjadrovala (chrípka bolo vtedy nové slovo, len málokto ho používal). V pozvánkach, ktoré ráno poroznášal lokaj v červenej livreji, bolo vo všetkých rovnako:

Ak nemáte príjemnejší program, monsieur le comte (alebo mon prince), a ak vás priveľmi nedesí vyhliadka stráviť večer u úbohej chorej, bude ma nesmierne tešiť, ak ma navštívite medzi siedmou a desiatou hodinou.

Annette Schererová.

– Dieu, aký prudký útok, – nedal sa zmiasť takýmto uvítaním prichádzajúci knieža vo vyšívanej uniforme, aká sa nosila na panovníckom dvore, v ponožkách, poltopánkach, s hviezdami a s rozžiarenou ploskou tvárou. Hovoril dokonalou francúzštinou, akou nielen rozprávali, ale aj rozmýšľali naši starí otcovia, a s nenápadnou blahosklonnou intonáciou, typickou pre významné osobnosti, čo sa až do staroby pohybovali vo vysokej spoločnosti a na panovníckom dvore. Pristúpil k Anne

Pavlovne, bozkal jej ruku, skloniac pred ňou navoňanú ligotavú plešinu, a pohodlne sa uvelebil na diváne. – Predovšetkým mi povedzte, ako sa cítite, chère amie? Upokojte ma, – vravel tým istým hlasom a tónom, v ktorom sa za zdvorilou účasťou tajila ľahostajnosť, ba až irónia.

– Ako môže byť človek zdravý... keď duševne trpí? Azda môže byť niekto, kto má citlivú dušu, v našich časoch pokojný? – povedala Anna Pavlovna. – Dúfam, že u mňa strávite celý večer.

– A čo recepcia u anglického vyslanca? Dnes je streda. Musím sa tam aspoň ukázať, – vyhováral sa knieža. – Zastaví sa tu po mňa dcéra a odvezie ma.

– Nazdala som sa, že dnešnú recepciu odvolali. Priznám sa vám, že toutes ces fêtes et tous ces feux d’artifice comencent à devenir insipides – všetky tie slávnosti a všetky tie ohňostroje už človeku idú pomaly na nervy.

– Keby boli vedeli, že si to želáte, určite by boli recepciu odvolali, – namietol knieža, zvyknutý vravieť ako natiahnuté hodinky veci, ktorým ani nechcel, aby niekto uveril.

– Netrápte ma. Eh bien, tak čo usúdili o Novosiľcovovej depeši? Vy viete všetko.

– Ako by som vám to povedal, – ozval sa knieža odmeraným, znudeným tónom. – Čo usúdili? Usúdili, že Bonaparte spálil za sebou všetky mosty, a ja sa domnievam, že my sme na najlepšej ceste urobiť to isté.

Knieža Vasilij vždy rozprával lenivo, ako keď herec neviemkoľký raz odrieka tú istú rolu. Anna Pavlovna Šererová, naopak, aj pri svojej štyridsiatke prekypovala čulosťou a nadšením. Byť entuziastkou sa stalo jej spoločenskou úlohou a zavše ju hrávala aj vtedy, keď sa jej nechcelo, len aby nesklamala očakávanie svojich známych. Na tvári jej ustavične pohrával zdržanlivý úsmev, hoci už ani nepristal k jej odkvitnutým črtám, ale vyjadroval, že si ako rozmaznané deti stále uvedomuje tento milý nedostatok, ktorého sa nechce, nemôže, ba ani nepokladá za potrebné zbaviť. Uprostred rozhovoru o politických udalostiach sa Anna Pavlovna rozohnila.

– Ach, nevravte mi o Rakúsku! Možno sa do ničoho nerozumiem, ale Rakúsko nikdy nechcelo a ani teraz nechce vojnu. Zrádza nás. Jedine Rusko môže byť záchrancom Európy. Náš dobrodinec pozná svoje vznešené poslanie a zostane mu verný. A to je jediné, čomu verím. Nášho dobrého a skvelého panovníka čaká najväčšia úloha na svete, a on je taký šľachetný a dobrý, že ho Boh neopustí a pomôže mu splniť poslanie – zahrdúsiť hydru revolúcie, ktorá je teraz ešte hrozivejšia v osobe toho vraha a zloducha. Sami musíme vykúpiť krv spravodlivého. Spytujem sa vás, na koho sa môžeme spoľahnúť?... Anglicko so svojím obchodníckym duchom nepochopí, ba ani nemôže pochopiť vznešenú dušu cára Alexandra. Odmietlo stiahnuť sa z Malty. Chce vypátrať a hľadá bočné úmysly v našom konaní. Čo povedali Novosiľcovovi? Nič. Nepochopili, ba ani nemôžu pochopiť obetavosť nášho panovníka, ktorý nič nechce pre seba a všetko koná pre blaho ľudstva. A čo nám sľúbili? Nič. A nesplnia ani to, čo sľúbili. Prusko už vyhlásilo, že Bonaparte je nepremožiteľný a že celá Európa je proti nemu bezmocná... No ja neverím ani slovíčko Hardenbergovi ani Haugwitzovi. Cette fameuse neutralité prussienne, ce n’est q’un piège. Táto chýrna pruská neutralita je iba pasca. Verím jedine v Boha a vo vznešené poslanie nášho milého panovníka. On zachráni Európu...! – Zrazu sa zháčila a ironicky sa usmiala nad vlastným rozohnením.

– Nazdávam sa, – povedal knieža s úsmevom, – že keby vás boli poslali namiesto nášho milého Wintzingeroda, dobyli by ste útokom súhlas pruského kráľa. Je z vás skvelý rečník. Ponúknete ma čajom?

– Hneď. A propos, – doložila už pokojnejšie, – dnes u mňa budú dve veľmi zaujímavé osobnosti, vikomt de Mortemart, ktorý je príbuzný Montmorencyovcom cez Rohansovcov, je to jedna z najurodzenejších rodín Francúzska. Patrí k pravým, ctihodným emigrantom. A potom abbé Morio, poznáte ten hlboký um? Prijal ho panovník. Poznáte ho?

– Á! Bude ma nesmierne tešiť, – odpovedal knieža. – Povedzte, – doložil, akoby si iba teraz na čosi len tak náhodou spomenul, hoci to, na čo sa spytoval, bolo hlavným cieľom jeho návštevy, – je to pravda, že l’impératrice-mère, matka cárovná, mieni vymenovať baróna Funkeho za prvého tajomníka do Viedne? Ako sa zdá, ten barón je chudáčik. – Toto miesto, ktoré sa prostredníctvom cárovnej Márie Fiodorovny usilovali zohnať pre baróna, túžil knieža Vasilij získať pre svojho syna.

Anna Pavlovna privrela oči na znamenie, že ani ona, ani nik iný nesmie kritizovať to, čo je po vôli alebo čo sa páči cárovnej.

– Pána baróna Funkeho odporúčala matke cárovnej jej sestra, – povedala iba smutným, odmeraným tónom. Keď spomenula cárovnú, na tvári sa jej zračila hlboká a úprimná oddanosť a úcta, spojená so smútkom, aký sa jej mihol na tvári zakaždým, keď v rozhovore spomenula svoju vznešenú ochrankyňu. Podotkla, že jej veličenstvo ráčilo prejaviť barónovi Funkemu veľa úcty, beaucoup d’estime, a pohľad jej opäť zastrel smútok.

Knieža ľahostajne umĺkol. Anna Pavlovna s dvornou i ženskou prefíkanosťou a prenikavým taktom, pre ňu veľmi typickým, zatúžila podpichnúť knieža, že sa opovážil takto sa vyjadriť o osobe, ktorú odporúčali cárovnej, a zároveň ho chcela potešiť.

– A propos, pokiaľ ide o vašu rodinu, – povedala, – viete, že vaša dcéra, odkedy chodieva do spoločnosti, všetkých uchvátila, fait les délices de tout le monde. Vravia o nej, že je krásna ako obrázok.

Knieža sa uklonil na dôkaz úcty a vďaky.

– Často si myslievam, – pokračovala Anna Pavlovna po krátkom mlčaní a s ľúbezným úsmevom sa pomkla k nemu, akoby mu tým dávala najavo, že politická a spoločenská debata sa skončila a teraz sa začína dôverný rozhovor, – často si myslievam, že šťastie v živote je zavše nespravodlivo rozdelené. Za čo vám osud dal dve také rozkošné deti – o Anatolovi, vašom najmladšom synovi nehovorím, toho nemám rada, – doložila kategoricky a zdvihla obočie, – také krásne deti? Veď vy si ich, žiaľ, najmenej vážite, a preto si ich ani nezaslúžite. – A usmiala sa svojím nadšeným úsmevom.

– Que voulez-vous? Čo sa dá robiť? Lavater by povedal, že nemám otcovské vlohy, – zažartoval knieža.

– Žarty nabok. Chcela som sa s vami vážne pozhovárať. Viete, nie som spokojná s vaším najmladším synom. Len tak medzi nami, – tvár jej zosmutnela, – hovorilo sa o ňom u jej veličenstva a ľutujú vás...

Knieža neodpovedal, ale Anna Pavlovna naňho významne hľadela a mlčky čakala, čo odpovie. Knieža sa zamračil.

– A čo mám robiť? – povedal napokon. – Viete, vynaložil som na ich výchovu všetko, čo je v otcových silách, no z oboch vyrástli des imbéciles. Ippolit je aspoň pokojný hlupák, ale Anatol je nespokojenec. V tom je celý rozdiel, – povedal a usmial sa neprirodzenejšie a nadšenejšie ako zvyčajne; vo vráskach okolo úst sa mu výrazne prejavila akási nečakane hrubá a nepríjemná črta.

– Načo sa len rodia deti takým ľuďom ako vy? Keby ste neboli otcom, ani by som vám nemala čo vyčítať, – povedala Anna Pavlovna a zamyslene uprela pohľad do povaly.

– Je suis, som váš verný sluha a jedine vám sa môžem s tým zveriť. Moje deti – ce sont les entraves, sú bremenom v mojom živote. To je môj kríž. Tak si to vysvetľujem. Que voulez-vous? Čo robiť?... – Zmĺkol a posunkom vyjadril, že sa odovzdal do vôle krutého osudu.

Anna Pavlovna sa zamyslela.

– Nikdy ste nepomýšľali na to, že by ste oženili svojho márnotratného syna Anatola? Povráva sa, že staré dievky ont la manie des mariages, majú mániu ženiť iných. Ešte nepozorujem na sebe túto slabosť, ale poznám istú petite personne, osôbku, ktorá je veľmi nešťastná pri otcovi, je to naša príbuzná, une princesse, kňažná Bolkonská.

Knieža Vasilij neodpovedal, hoci všetko bleskurýchle zvážil a zapamätal si, ako to vedia ľudia pohybujúci sa v spoločnosti, a kývnutím hlavy naznačil, že to vzal na vedomie.

– Predstavte si, že ma ten Anatol stojí štyridsaťtisíc ročne, – povedal; zrejme nebol schopný zastaviť chmúrny prúd svojich myšlienok. Zmĺkol. – Čo bude o päť rokov, ak to tak pôjde ďalej? Voilà l’avantage d’être père. To sú tie otcovské slasti. Je bohatá tá vaša kňažná?

– Otec je veľký boháč a skupáň. Býva na dedine. Viete, ten povestný knieža Bolkonskij, čo odišiel do výslužby už za nebohého cára a čo ho prezývajú „pruský kráľ“. Je to veľmi múdry človek, ale čudák a ťažká nátura. La pauvre petite est malheureuse, comme les pierres. Chuderka je strašne nešťastná. Má brata, Kutuzovovho pobočníka, čo si nedávno vzal Lise Meinenovú. O chvíľu príde sem.

– Počujte, chère Annette, – povedal knieža a zrazu chytil svojej spoločníčke ruku a mierne ju ťahal nadol. – Sprostredkujte to a ja som navždy váš najvernejší sluha (navždy – ako mon starosta píše v hláseniach). Je z dobrej rodiny a bohatá. To je všetko, čo potrebujem.

Držal dvornú dámu za ruku s nenútenou dôvernou gracióznosťou, preňho veľmi príznačnou, bozkal jej ju a potriasol, potom sa rozvalil v kresle a zadíval sa do prázdna.

– Attendez, počkajte, – povedala Anna Pavlovna rozmýšľajúc. – Ešte dnes sa pozhováram s Lise, ženou mladého Bolkonského. Možno, že sa to podarí. Vo vašej rodine sa začnem zaúčať do remesla de vieille fille, starej dievky.

2

Salón Anny Pavlovny sa postupne zapĺňal. Prišla najvyššia petrohradská šľachta, ľudia veľmi rozdielneho veku i pováh, ale navzájom podobní tým, že boli z rovnakých spoločenských kruhov; prišla dcéra kniežaťa Vasilija, krásavica Hélène, ktorá sa tu zastavila po otca, aby ho zaviedla na recepciu anglického vyslanca. Mala na sebe plesové šaty a stuhu s monogramom cárovnej. Prišla aj mladučká drobná kňažná Bolkonská, známa ako najzvodnejšia žena Petrohradu, la femme la plus séduisante de Pétersbourg, ktorá sa vydala minulej zimy a teraz nechodievala do veľkej spoločnosti, lebo bola tehotná, ale ešte navštevovala menšie večierky. Prišiel knieža Ippolit, syn kniežaťa Vasilija, s Montemartom, ktorého predstavil spoločnosti; prišiel aj abbé Morio a mnohí iní.

– Ešte ste nevideli, alebo ešte sa nepoznáte s ma tante, s tetuškou? – vravela Anna Pavlovna prichádzajúcim hosťom a vážne ich viedla k útlej starej dáme s veľkými mašľami, ktorá vyplávala z druhej izby, len čo sa začali schádzať hostia, predstavovala jej ich po mene, pomaly prenášajúc pohľad z hosťa na ma tante, a potom odchádzala.

Všetci hostia sa podrobili tomuto obradu a pozdravili sa neznámej tetuške, ktorá nikoho nezaujímala a ktorú nik nepotreboval. Anna Pavlovna so smutnou, slávnostnou účasťou pozorovala ich vítanie a mĺkvo to schvaľovala. Ma tante sa každého z nich stále rovnako spytovala na zdravie, hovorila o svojom zdraví i o zdraví jej veličenstva, ktoré sa teraz, chvalabohu, zlepšilo. Nik z hostí zo slušnosti nedal najavo, že sa ponáhľa, ale odchádzal od starej dámy s pocitom úľavy ako po vykonaní ťažkej povinnosti a za celý večer sa už ani raz k nej nevrátil.

Mladá kňažná Bolkonská si priniesla ručnú prácu v zamatovom vrecku vyšívanom zlatom. Chutnučkú hornú peru s nenápadne sa černejúcimi chĺpkami mala prikrátku, takže jej presvitali zuby, ale tým milšie ju pootvorila a ešte milšie ju napla a primkla k dolnej pere. Ako to vždy býva u veľmi príťažlivých žien, tento nedostatok – krátka pera a pootvorené ústa – pridával jej zvláštnu, svojráznu krásu. Všetci s úľubou hľadeli na peknú budúcu mamičku, prekypujúcu zdravím a čulosťou, ktorá tak ľahko znáša svoj stav. Starí aj znudení zachmúrení mladí ľudia mali pocit, že ak chvíľku pobudnú a pozhovárajú sa s ňou, budú sa na ňu podobať. Kto sa s ňou zhováral a videl, ako sa jej pri každom slove v jasavom úsmeve zajagali biele zuby a neprestajne svietili, nazdával sa, že i on je teraz napodiv príjemný. A tento pocit mal pri nej každý.

Malá kňažná drobnými krôčkami kolísavo precupotala okolo stola s pracovnou taštičkou v ruke, rozprestrela si šaty a sadla si na pohovku k striebornému samovaru tak veselo, akoby všetko, čo robila, bolo partie de plaisir, potešením pre ňu i pre všetkých okolo nej.

– Vzala som si aj vyšívanie, – prihovorila sa všetkým, ako otvárala taštičku. – Počujte, Annette, ale ste ma dostali, – oslovila domácu paniu. – Napísali ste mi, že u vás bude celkom malý večierok, une toute petite soirée, pozrite, ako som oblečená. – A roztiahla ruky, aby ukázala svoje vkusné čipkové šaty sivej farby, poniže pŕs prepásané širokou stuhou.

– Netrápte sa, Lise, aj tak budete najkrajšia, la plus jolie, – odvetila Anna Pavlovna.

– Vous savez, manžel ma opúšťa, – pokračovala tým istým tónom, oslovujúc generála, – ide sa dať zabiť. Dites moi, načo je táto ohavná vojna, – spýtala sa kniežaťa Vasilija, ale nevyčkala odpoveď a oslovila jeho dcéru, krásnu Hélène.

– Aké rozkošné stvorenie, táto petite princesse! – pošepol knieža Vasilij Anne Pavlovne.

Onedlho po malej kňažnej vošiel do salónu mohutný, tučný mladík s nakrátko ostrihanými vlasmi, v okuliaroch, v svetlých nohaviciach podľa vtedajšej módy, s vysokým žabó a v škoricovohnedom fraku. Tento tučný mladík bol nemanželský syn slávneho katarínskeho veľmoža, grófa Bezuchova, ktorý práve ležal v Moskve na smrteľnej posteli. Ešte nikde neslúžil, lebo sa práve vrátil z cudziny, kde študoval, v spoločnosti sa ukázal prvý raz. Anna Pavlovna ho pozdravila úklonom, akým vítala ľudí najnižšieho postavenia vo svojom salóne. Ale aj pri tomto zvítaní najnižšieho druhu, len čo ho uvidela vstúpiť, mihol sa jej na tvári nepokoj a strach, aký mávame, keď zazrieme čosi obrovské a nepatriace na dané miesto. Pierre bol naozaj trochu väčší ako iní muži v salóne, ale tento strach mohol vyvolať len ten inteligentný a zároveň plachý, skúmavý a prirodzený pohľad, ktorým sa líšil od tu zídených.

– To je milé od vás, monsieur Pierre, že ste prišli navštíviť úbohú chorú, – povedala mu Anna Pavlovna a vymenila si vyľakaný pohľad s tetuškou, ku ktorej ho viedla. Pierre zahundral čosi nezrozumiteľné a ďalej čosi hľadal očami. Vtom sa radostne a veselo usmial a uklonil malej kňažnej ako dobrej známej, a potom pristúpil k tetuške. Strach Anny Pavlovny bol oprávnený, lebo Pierre ani nevypočul do konca tetuškine reči o zdraví jej veličenstva a vzdialil sa od nej. Anna Pavlovna ho vyľakane zadržala slovami:

– Poznáte abbého Moria? Je to veľmi zaujímavý človek... – povedala.

– Áno, počul som o jeho pláne večného mieru, a je to veľmi zaujímavé, ale sotva uskutočniteľné...

– Myslíte? – utrúsila Anna Pavlovna, len aby dačo povedala a aby sa znova mohla venovať povinnostiam hostiteľky, ale Pierre sa dopustil ďalšej netaktnosti. Pred chvíľou odišiel, skôr ako vypočul svoju spoločníčku, a teraz zasa svojím rozhovorom zdržiaval spoločníčku, ktorá mala iné povinnosti. Naklonil hlavu, rozkročil veľké nohy a začal vysvetľovať Anne Pavlovne, prečo sa domnieva, že abbého plán je chiméra. – Neskôr si o tom podebatujeme, – odbila ho Anna Pavlovna s úsmevom.

A keď sa zbavila mladíka, ktorý sa nevedel správať, vrátila sa k povinnostiam domácej panej, ďalej načúvala a mala oči všade, pripravená zasiahnuť tam, kde rozhovor ochaboval. Ako majster v pradiarni, keď pousádza robotníkov na miesta, prechádza sa po dielni, a keď zbadá, že niektoré vreteno stojí alebo vydáva nezvyčajný, škrípavý, priveľmi hlasný zvuk, náhlivo pribehne, spomalí alebo zrýchli jeho chod – tak aj Anna Pavlovna sa prechádzala po salóne, pristúpila k zmĺknutému alebo prihlučnému krúžku a slovíčkom alebo premiestnením niektorých hostí znova uviedla stroj spoločenských rozhovorov do náležitého, rovnomerného chodu. Ale i pri týchto starostiach ustavične tŕpla strachom, aby Pierre niečo nevyviedol. Nespustila z neho starostlivý pohľad, keď sa pripojil ku krúžku okolo Mortemarta a počúval, čo sa tu hovorí, alebo keď sa pobral k inému krúžku, kde rozprával abbé. Pre Pierra, vychovaného v cudzine, večierok u Anny Pavlovny bol prvý, na ktorom sa v Rusku zúčastnil. Vedel, že sa tu zhromaždila všetka petrohradská inteligencia, a tak jastril očami na všetky strany ako dieťa v obchode s hračkami. Jednostaj sa bál, aby neprepásol zaujímavú debatu, ktorú by tu mohol počuť. Pri pohľade na sebavedomé a pôvabné tváre osôb, čo sa tu zhromaždili, ustavične čakal niečo mimoriadne duchaplné. Napokon pristúpil k Moriovi. Rozhovor sa mu zdal zaujímavý, a tak sa tu pristavil a čakal na vhodnú príležitosť, aby mohol vyjadriť svoje názory, ako to mladí ľudia radi robievajú.

3

Večierok Anny Pavlovny bol v plnom prúde. Vretená na všetkých stranách rovnomerne a neprestajne bzučali. Okrem ma tante, pri ktorej sedela iba jedna staršia dáma s uplakanou chudou tvárou, pôsobiaca trochu cudzo v tomto veľkolepom prostredí, rozdelila sa spoločnosť do troch krúžkov. Stredobodom prvého, prevažne mužského, bol abbé; dušou druhého krúžku, zloženého z mladých ľudí, bola krásna kňažná Hélène, dcéra kniežaťa Vasilija, a chutná, s rumennými líčkami, na svoje roky pribucľatá, mladučká kňažná Bolkonská. Stredobodom tretieho krúžku boli Mortemart a Anna Pavlovna.

Vikomt bol pekný mladík s jemnými črtami i spôsobmi, ktorý sa zrejme pokladal za významnú osobnosť, ale keďže bol dobre vychovaný, skromne dovolil, aby sa spoločnosť, v ktorej práve je, tešila z jeho prítomnosti. Anna Pavlovna ním zrejme častovala svojich hostí. Ako dobrý hostiteľ podáva ako mimoriadnu pochúťku kúsok hovädzieho mäsa, na ktorý by nik nemal chuť, keby ho videl v špinavej kuchyni, tak v dnešný večer Anna Pavlovna servírovala svojim hosťom najprv vikomta, potom abbého ako čosi mimoriadne vyberané. V Mortemartovom krúžku sa práve rozhovorili o vražde vojvodu Enghiena. Vikomt povedal, že vojvoda Enghien zahynul pre vlastnú veľkodušnosť a že Bonaparta popudili k hnevu zvláštne príčiny.

– Ah! Voyons. Contez-nous cela, vicomte, porozprávajte nám to, – vyzvala ho Anna Pavlovna a s radosťou pocítila, že veta „contez-nous cela, vicomte“ znie v štýle Ľudovíta XV.

Vikomt sa uklonil na dôkaz poslušnosti a úctivo sa usmial. Anna Pavlovna vytvorila okolo vikomta kruh a pozvala všetkých, aby prišli počúvať jeho rozprávanie.

– Le vicomte sa osobne poznal s vojvodom, – pošepla jednému. – Le vicomte est un parfait conteur, vikomt je skvelý rozprávač, – prihovorila sa druhému. – Ako hneď poznať človeka z dobrej spoločnosti, – povedala tretiemu. A vikomta servírovali spoločnosti v najkrajšom a najpriaznivejšom svetle ako rozbif na zohriatej mise, posypaný petržlenovou vňaťou.

Vikomt sa už chcel pustiť do rozprávania a jemne sa usmial.

– Presadnite si k nám, chère Hélène, – vyzvala Anna Pavlovna krásnu kňažnú, ktorá sedela obďaleč, vytvárajúc stred druhého krúžku.

Kňažná Hélène sa usmievala; vstala s úsmevom dokonale krásnej ženy, ktorý jej neschádzal z tváre, odkedy vstúpila do salónu. Prešla pomedzi rozostúpiacich sa mužov, jemne šuštiac bielou plesovou róbou, potlačenou brečtanovými listami a s krátkou kožušinou, skvejúc sa belostnými plecami, lesklými vlasmi a jagotom briliantov, na nikoho sa nedívala, ale usmievala sa na všetkých, a akoby láskavo každému poskytovala právo kochať sa krásou svojej postavy, plných oblých pliec, poprsia a chrbta, podľa vtedajšej módy priveľmi obnažených, a pristúpila k Anne Pavlovne, akoby prinášala so sebou nádheru plesu. Bola taká krásna, že nebolo u nej badať ani tieň koketérie, naopak, akoby sa hanbila za svoju nepopierateľnú a priveľmi podmanivú krásu. Akoby chcela, no nemohla zmierniť jej podmanivosť.

– Quelle belle personne! Aká krásavica! – hovoril každý, kto ju videl. Vikomt pokrčil plecami, akoby ho ohromilo čosi nezvyčajné, a sklopil oči, keď sa usádzala pred ním a aj jeho ožiarila svojím nemenným úsmevom.

– Madame, bojím sa, že neobstojím pred takýmto poslucháčstvom, – povedal a s úsmevom naklonil hlavu.

Kňažná si oprela obnaženú okrúhlu ruku o stolík a nepokladala za potrebné niečo povedať. S úsmevom čakala. Pri rozprávaní celý čas sedela vystretá, občas pozrela na svoju krásnu okrúhlu ruku, zľahka položenú na stole, alebo na ešte krajšie poprsie a posunula si na ňom briliantový náhrdelník. Niekoľko ráz si napravila záhyby šiat, a keď rozprávanie vzbudzovalo ohlas, obzerala sa na Annu Pavlovnu a ihneď sa zatvárila takisto ako dvorná dáma, no potom sa znova pokojne uvelebila a tvár sa jej rozžiarila úsmevom. Hneď po Hélène prešla od čajového stolíka i malá kňažná.

– Attendez moi, donesiem si ručnú prácu, – riekla. – Voyons, na čo myslíte? – oslovila knieža Ippolita. – Doneste mi taštičku.

Kňažná sa usmievala, zhovárala sa so všetkými a prinútila ich, aby jej uvoľnili miesto; keď sa usadila, veselo si rozložila šaty. – Teraz mi je dobre, – ohlásila, poprosila vikomta, aby začal, a pustila sa do práce.

Knieža Ippolit jej priniesol taštičku, prešiel za jej chrbát, prisunul si k nej kreslo a sadol si vedľa nej.

Le charmant Hippolyte vzbudzoval údiv tým, ako sa mimoriadne ponáša na svoju krásnu sestru, no ešte väčšmi tým, že pri tej podobnosti bol zarážajúco škaredý. Črty tváre mal rovnaké ako sestra, ale kým u nej všetko bolo prežiarené radosťou zo života, spokojným, mladistvým, nemenným úsmevom a nevšednou, antickou krásou tela, jeho tvár bola zastretá slabomyseľnosťou a bola večne samoľúbo odutá, a telo mal cintľavé a chabé. Oči, nos, ústa – všetko sa sťahovalo do akejsi neurčitej znudenej grimasy, a ruky i nohy vždy boli v neprirodzenej polohe.

– To nie je príbeh o strašidlách? – spýtal sa, keď sa usadil vedľa kňažnej a náhlivo si priložil k očiam lornet, akoby bez neho nemohol začať rozprávať.

– Mais non, ale nie, mon cher, – pokrčil plecami prekvapený rozprávač.

– Ja totiž neznášam strašidelné príbehy, – povedal knieža Ippolit takým tónom, že si zrejme až potom, keď vyslovil tie slová, uvedomil ich význam. Hovoril tak sebavedome, že nik nepostrehol, či to, čo povedal, je nesmierne duchaplné alebo nesmierne hlúpe. Mal oblečený tmavozelený frak, nohavice ružovkastej farby – cuisse de nymphe effrayée, ako sa sám vyjadroval, a na nohách mal pančuchy a poltopánky.

Vicomte rozprával veľmi milo zábavnú príhodu, ktorá vtedy kolovala, ako vojvoda Enghien tajne chodieval do Paríža na schôdzky s Mlle George a ako sa u nej stretol s Bonapartom, ktorý sa tiež tešil priazni slávnej herečky; keď ho tam Napoleon zočil, upadol do mdlôb, ktorými trpieval, a vojvoda ho mal v moci, no nezneužil ju, hoci Bonaparte sa mu neskôr za tú veľkodušnosť pomstil a vzal mu život.

Rozprávanie bolo veľmi vtipné a zaujímavé, najmä to miesto, kde sa sokovia nečakane navzájom spoznali – dámy boli zrejme celkom vzrušené.

– Charmant, – povedala Anna Pavlovna a hodila skúmavý pohľad na malú kňažnú.

– Charmant, – zašepkala malá kňažná a zapichla ihlu do ručnej práce, akoby chcela naznačiť, že pre pútavosť a krásu príbehu nemôže pokračovať vo vyšívaní.

Vikomt ohodnotil túto mĺkvu pochvalu, vďačne sa usmial a pokračoval; ale v tej chvíli si Anna Pavlovna, ktorá nespustila z očí mladého muža, čo jej naháňal strach, všimla, že priveľmi zápalisto a nahlas debatuje o čomsi s abbém, a poponáhľala sa na pomoc tam, kde hrozilo nebezpečenstvo. A naozaj, Pierrovi sa podarilo nadviazať rozhovor s abbém o politickej rovnováhe, a abbé, zrejme zaujatý úprimným zápalom mladíka, rozvíjal pred ním svoju obľúbenú myšlienku. Obaja počúvali a debatovali priveľmi živo a prirodzene, a to sa Anne Pavlovne nepozdávalo.

– Prostriedkom na to je európska rovnováha a droit des gens, medzinárodné právo, – vravel abbé. – Stačí, aby sa jeden mocný štát, ako je Rusko, preslávený svojím barbarstvom, nezištne postavil na čelo aliancie, ktorá by mala za cieľ rovnováhu Európy – a to zachráni mier.

– No ako sa získa taká rovnováha? – znova namietol Pierre, ale v tej chvíli pristúpila k nim Anna Pavlovna, prísne pozrela na Pierra a spýtala sa Taliana, ako znáša tunajšie podnebie. Talianova tvár sa ihneď zmenila a nadobudla urážlivo strojený, ľúbezný výraz, aký zrejme nasadil zakaždým v rozhovore s dámami.

– Som taký očarený krásou ducha a vzdelanosťou spoločnosti, najmä dámskej, do ktorej mám tú česť byť prijatý, že som sa ani nestihol zamyslieť nad podnebím, – povedal.

Aby na nich mohla ľahšie dozerať, pripojila ich ku krúžku, no od Pierra a abbého sa už nepohla.

V tej chvíli vstúpil do salónu nový hosť. Bol to mladý knieža Andrej Bolkonskij, manžel malej kňažnej, veľmi pekný mladý muž nižšej postavy s výraznými a ostrými črtami; všetko na jeho postave, od unaveného, znudeného pohľadu po pomalý rovnomerný krok, veľmi ostro kontrastovalo s jeho malou živou ženou. Bolo vidieť, že so všetkými v salóne sa nielen dobre pozná, ale že sa mu už zunovali natoľko, že ho nesmierne nudí už len pozerať na nich a počúvať ich. A zo všetkých zunovaných tvárí sa mu zrejme najväčšmi sprotivila tvár jeho chutnej ženy. Odvrátil sa od nej s grimasou, ktorá mu špatila peknú tvár. Bozkal ruku Anne Pavlovne a žmúriac preletel pohľadom celú spoločnosť.

– Chystáte sa do vojny, mon prince? – spýtala sa Anna Pavlovna.

– Le général Koutouzoff, – povedal Bolkonskij s prízvukom na poslednej slabike zoff ako Francúz, – a bien voulu de moi pour aide-de-camp, si želá, aby som sa stal jeho pobočníkom...

– Et Lise, vaša žena?

– Pôjde na dedinu.

– A nebude vás trápiť svedomie, že nás pripravíte o spoločnosť svojej pôvabnej manželky?

– André, – oslovila ho žena tým istým koketným tónom, akým sa zhovárala aj s cudzími ľuďmi, – keby si vedel, akú historku nám porozprával vikomt o Mlle George a Bonapartovi!

Knieža Andrej privrel oči a odvrátil sa. Pierre, odkedy knieža Andrej vstúpil do salónu, nespustil z neho natešený, priateľský pohľad, teraz pristúpil k nemu a chytil ho za ruku. Knieža Andrej sa neobzrel, no namrzene sa zamračil na toho, kto sa ho opovažuje chytať za ruku, ale keď zbadal Pierrovu usmievavú tvár, nevdojak sa aj on vľúdne a príjemne usmial.

– No toto...! Aj ty chodievaš do vysokej spoločnosti? – prihovoril sa Pierrovi.

– Vedel som, že tu budete, – odvetil Pierre. – Prídem k vám na večeru, – doložil ticho, aby nevyrušoval vikomta, ktorý pokračoval v rozprávaní. – Smiem?

– Nie, nesmiete, – povedal knieža Andrej so smiechom, no stiskom ruky mu dal najavo, že sa na to nemusí ani spytovať. Chcel ešte čosi povedať, ale v tej chvíli sa zdvihol knieža Vasilij s dcérou a páni vstali, aby im uvoľnili cestu.

– Prepáčte mi, môj milý vikomt, – povedal knieža Vasilij Francúzovi a láskavo ho potiahol za rukáv na stoličku, aby nevstával. – Tá nešťastná recepcia u vyslanca ma pripravuje o potešenie a vás ruší. Veľmi mi je ľúto, že musím opustiť váš skvelý večierok, – ospravedlňoval sa Anne Pavlovne.

Jeho dcéra, kňažná Hélène, prešla pomedzi stoličky, zľahka si pridržiavajúc záhyby šiat, a úsmev ešte jasnejšie žiaril z jej prekrásnej tváre. Pierre hľadel takmer vyľakanými uchvátenými očami na túto krásavicu, keď prechádzala popri ňom.

– Je veľmi pekná, – povedal knieža Andrej.

– Veľmi, – prisvedčil Pierre.

Keď knieža Vasilij prechádzal okolo, chytil Pierra za ruku a oslovil Annu Pavlovnu.

– Vychovajte mi toho medveďa, – povedal. – Už mesiac býva u mňa, no prvý raz ho vidím v spoločnosti. Mladý človek nič tak nepotrebuje ako spoločnosť inteligentných žien.