Text © 2017 by Peter „Petko“ Opet

Illustrations © 2017 by Tomáš Hasaj

Cover design © 2017 by Lubomír Šedivý

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5856-3

 Predslov

Ahoj, som šiestak Adam. Mám jedenásť rokov, veľa záľub, dvoch súrodencov aj dvoch rodičov. Som normálny školák, ktorého zaujímajú baby, zábava, pyrotechnika, longboard, muzika aj hranie sa na počítači. Život ma baví, keď je poriadna sranda!

Sranda sa však nedá skĺbiť s povinnosťami. Priznávam, občas som trochu prchký a povinnosti aj krivdu znášam ťažko. Za všetko však môžu hormóny! Učili sme sa o nich na prírodovede. Ja tomu príliš neverím, lebo som hormóny nikdy nevidel. Ale vyhovoriť sa na ne dá kvalitne.

Karpatskí Pecúchovia

Karpatskí Pecúchovia, to sú Duchoslav a Weleslawa. Jasné, že tieto čudesné mená nie sú ich pravé. Tie si vymysleli a dávajú sa nimi oslovovať, lebo znejú tajomne. Našli ich v nejakých starých slovanských kalendároch. Žijú spolu na kopaniciach medzi Brezovou pod Bradlom a Myjavou v starom domčeku so psami a s kozami. Teda, kozy sú na lúke a na noc majú prístrešok. Nebývajú s nimi priamo v dome.

Snažia sa žiť ako za starých čias, dodržiavať tradície predkov. Čiže vyrábajú luky a potom z nich strieľajú šípy. Robia spoločné stretnutia pri ohni každý slnovrat, pália Morenu a tak ďalej. Majú vychytané všetky staré zvyky z kalendárov predkov a robia z toho stretnutia pre verejnosť u nich pri dome. Moderné sviatky ich nezaujímajú. To mi došlo, keď dva roky po sebe odignorovali Halloween. Na ten by som sa k nim najviac tešil. Zbierajú bylinky a robia aj iné podobne nemoderné veci. No dobre, organizujú pre deti aj rodičov letné tábory, na ktorých som párkrát bol. Pecúchovia je ich obchodná značka, lebo sa tým živia. Nechodia do práce, takže musia namotať toľko ľudí na svoje aktivity, aby zo vstupného mali dosť na život. Autobus k nim chodí len trikrát za deň, ak potrebujú nakúpiť, tak si to musia dopredu naplánovať.

My sme u nich boli už veľakrát. Môj ujo Aďo je s nimi dobrý kamoš. Býva kúsok od nich na kopaniciach pri Bradle a často sa navštevujú. Bradlo, to je taký veľký pamätník, mohyla venovaná Štefánikovi. Tomu, ktorý spadol s lietadlom kedysi v minulom storočí vedľa letiska v Bratislave a odvtedy je legendou. Ja neviem, radšej by som sa stal legendou živý ako mŕtvy. Čo z toho chudák má, keď si to neužil?

Duchoslav je od svojej ženy o dosť mladší, ale zdá sa, že im to neprekáža. Nemajú deti, a tak si to vynahrádzajú počas letných táborov. Kým som ich poznal len z tých obradov, čiže asi pol dňa, boli celkom v pohode. Lenže v letnom tábore som ich prekukol!

Takže, v prvom rade, hrajú sa na starých Slovanov, ale mobil používajú obidvaja! Mali Slovania mobily? Asi ťažko! Tatko mi potvrdil, že on si prvý mobil kúpil až v tomto tisícročí. Na zavedenie pevnej linky kedysi, keď bol dieťa, vraj čakali šesť rokov. Pecúchovia majú v chalupe aj počítač, aby mohli na internete oznamovať, aké akcie chystajú. Okrem toho Weleslawa miluje Puer. No neviem, čo je slovanské na pití Pueru? To je predsa čínsky a nie slovenský čaj. Okrem toho ten čaj smrdí, ako keď zmiešate tri páry týždeň nosených ponožiek v premočených teniskách s kravskou kožou, ktorá nebola mesiac umytá. Nechutný nápoj! Najobľúbenejšie jedlo Weleslawy je čatní, sladký korenistý akokebydžem, ktorý sme v tábore jedli len tak s chlebom bez masla. To je fajn, až na fakt, že čatní je indické jedlo. Podobných nezrovnalostí sa nájde viac. Keď už chcú byť takí veľkí Slovanomilci, mali by tieto detaily vychytať.

V tábore som tiež zistil, prečo asi nemajú deti.

Weleslawa ich totiž neznáša!

Znie to kruto, je to však pravda. Weleslawa je medzi deťmi v pohode maximálne tri hodiny. Potom začne byť nervózna a uteká od nich. Akože nenápadne ide niečo robiť mimo domu, alebo uteká do obchodu. Duchoslav má s deťmi podstatne viac trpezlivosti.

Občas však príjemne prekvapila. Keď ma poznala lepšie ako ostatných, zobrala ma na nákup na bicykloch do Brezovej. Normálne sme naplnili štyri veľké tašky vodou, melónom a inými dobrotami a vlastnými silami sme ich dopravili do tábora. To ma bavilo. Napriek tomu, že v táboroch je zakázané jesť mäso a kupované sladkosti. Práve sladkosti boli najväčšia výzva. Normálne som to vydržal, ale doma som hneď po návrate usporiadal pohanský nájazd na skrinku a vyplienil som ju ako Turci kedysi polovicu Európy. A prvé jedlo, ktoré som si u mamy objednal, boli kuracie nugetky. Zjedol som ich rovno dvanásť. Tak mi chýbali!

Ich tábor pre deti alebo pre deti s rodičmi je celý o tom, aby ho človek prežil. Musíme si tam variť, nosiť vodu zo studne, postarať sa o oheň. Žiadni animátori, zabávači detí, aby sa nenudili, tam nie sú. Takých som zažil v Turecku, keď sme boli pri mori v päťhviezdičkovom all inclusive hoteli. To bola bomba. Neobmedzené jedlo a nápoje, pár metrov od izby tobogany a každý večer zábavný program – divadlo, tance, hltači ohňa, diskotéka a iné… Tento tábor je však pravý opak. V ich letnom tábore majú deti okrem týchto obmedzení aj viaceré výhody. Nikto ich nekontroluje, či sa sprchujú a či si čistia zuby. Môj rekord u nich je jedna sprcha a dve umytia zubov.

Jedno na úvod a jedno na úplný záver šesťdňového pobytu! Keď som naposledy doma doniesol veci z tábora, mamu skoro vykotilo.

„Adam, to je nechutné. Poď si tie veci vybaliť a okamžite namočiť. Nieže tu budeme mať o chvíľu roj zelených múch!“ bedákala mama, ako keby si ešte nezvykla na to, že ja tieto veci príliš neriešim. Ak teda náhodou nemám rande, ale to som mal doteraz v živote len trikrát. Vtedy si dávam na čisté oblečenie pozor. Tam je pes zakopaný! Keby som randil častejšie, mama by bola určite spokojnejšia.

Niekoľko stuchnutých vecí som musel namiesto práčky vložiť priamo do smetiaka pred domom. Tak ukrutne páchli. Na záver vybaľovania sa mama spýtala: „Adam, tieto zhúžvané trenky vo vrecku majú čo znamenať?“

Čo asi? Je to na trochu dlhšie vysvetľovanie. Boli sme na puťáku. To je celodenný peší pochod z tábora u Pecúchovcov cez lesy na hrad Branč. Nocľah v lese a na druhý deň späť. Na ten hrad, kde sme boli na rodinnom výlete pred dvoma rokmi. Tatko sa tam vtedy predvádzal. Chcel nám ukázať, aký je horolezec, a vyliezol na opravenú stenu zrúcaniny. Lenže vo výške asi troch metrov mu v ruke zostal kameň, ktorého sa držal, a skydol sa z tej výšky na chrbát. Myslel som si, že sa už nepostaví. Vyzeralo to fakt drsne. Tatko ešte mesiac po tomto zážitku kríval, no na facebook hneď v ten deň zavesil fotky, aby frajeril. Že tatinko sa udrel a ľutujte ho všetci! No a na tom puťáku ma chytila uprostred cesty potreba. Keby mi bolo treba piť, mal som so sebou fľašu vody. Keby to bola malá potreba, s ľahkosťou by som to vyriešil. Ale táto potreba bola veľká. Nikdy predtým som takú veľkú potrebu nemal. Teraz ma chytila priamo uprostred lesa. Najbližší záchod bol pre mňa v tej chvíli vzdialený niekoľko svetelných rokov… Oči mi liezli z jamiek. Už som fakt nemohol vydržať. Toaleťák ako na potvoru nikto pri sebe nemal, tak som musel náklad vyložiť. Uprostred cesty. Zadok som si neutrel a o zvyšok sa postarali trenky… Toto všetko som mame doma vyrozprával. Myslím si, že aj bez tejto poviedky dobre vedela, ktorá bije.

Po týchto mojich skúsenostiach som prijal správu našej triednej Mirky o škole v prírode dosť nevrlo. Na konci šiesteho ročníka si zmyslela, že pôjdeme presne tam, kde som už ikskrát bol. Jej rozhodnutie sa nestretlo s veľkým nadšením.

„Celý týždeň nedostanete ani kúsok mäsa. Jedlo si musíme sami pripravovať, mlieť zrno, piecť chlieb, chodiť s kýbľami po vodu a iné horory,“ strašil som spolužiakov. Bola to holá pravda, to všetko som už zažil na vlastnej koži.

Viacerí mi neverili. Pecúchovcov už poznali všetci zo stretnutí u nás v škole, ale v tábore u nich som bol doteraz jediný. Je veľký rozdiel, keď niekde prídete na návštevu na dve hodiny, zastrieľate si lukom alebo hodíte do Malého Dunaja Morenu a potom sa všetci rozídete domov. K najhoršiemu došlo týždeň pred odjazdom na rodičku. Triedna rodičom oznámila, čo sa v škole v prírode bude diať, čo si máme zobrať a čo, naopak, nie je povolené. Pre istotu to ešte poslala emailom. Vtedy už uverili aj poslední váhavci. Zoznam sa začínal hneď zostra – nedávajte deťom žiadne vreckové! Akože ideme na týždeň na výlet a nemôžeme si nič kúpiť? Okrem toho na zozname povolenej drogérie boli len dve položky: zubná pasta v bio kvalite a mydlo. Niki bol nešťastný, lebo bez vlasového gélu si nevedel predstaviť svoje páčo. Ako si bude v tábore robiť svoju vlnu na ofine? Nijako! Triedna rodičov upozornila aj na to, že v škole v prírode žiaci nenájdu žiadne zrkadlo. Keď sa chcú obzerať, musia si ho so sebou priniesť.

Pobytu u Pecúchov sa nedalo vyhnúť. Moje predpovede vyšli takmer do bodky. Museli sme sa sami starať o jedlo aj o poriadok a každú chvíľu sme mali nejaký debilný program. Triedna nás hneď rozdelila na baby a chalanov. Venovali sme sa rozdielnym aktivitám a stretávali sme sa len pri jedle a podvečer po skončení školských povinností. Lebo aj také sme tam mali. Žiadne sladké zaháľanie, ale úlohy na každý deň. Jediná výhoda bola, že neboli písomné. Aby toho nebolo málo, tak som sa hneď v prvý večer dogrcal. Moje prvé slová pri zvítaní sa s rodičmi po príchode domov zneli: „Mama, ja som sa dogrcal z toho hnusného Weleslawinho jedla!“

„A čuduješ sa, keď si celý týždeň pred odchodom točil len o tom, aké tam bude hnusné jedlo?“ odvetila mama.

„Ale ja som grcal len zeleninu! Jedol som pritom aj čipsy, a tie v grcke neboli. To je predsa jasný dôkaz o tom, aké hnusné jedlo nám varila!“ dodal som presvedčivejšie ako tatko, keď s najväčšou škodoradosťou zahlásil tú najprotivnejšiu vetu, ktorú poznám: „Adam, uplynula hodina, odchod od počítača!“

Skôr než sa mama zmohla na odpoveď, vychrlil som ďalšie neodkladné informácie: „Čo sme na obed nezjedli, to nám pomlela do nátierky na večeru. To je vrchol!“

„Ja to uznávam, tomu sa hovorí bezodpadové hospodárenie, je to ekologické aj ekonomické,“ oponovala mama. Jej sa to hovorí, keď varí lepšie ako Jamie Oliver a nemusela jesť to čo my.

„Jedinou záchranou nám bol dedko Ľubo s kamarátom, prekvapil nás plechom koláčov od babky. Zjedli sme ich asi za minútu. Inak chalani sa ma pýtali, či má ten jeho kamarát problémy s alkoholom, keď mal taký červený nos.“

„Fakt? Takto vás prekvapil, to je milé, dedko mi to ani nepovedal,“ zareagovala mama na prvú časť mojej vety.

„A vieš, čo mi ešte Weleslawa povedala?“ dramaticky som sa odmlčal, aby mama pochopila, ako sa ma to dotklo.

„Že som zmrd!“ dodal som po krátkej pauze, „veď to mi už mohla rovno povedať, že som kok..!“ takmer som vyslovil to najsprostejšie slovo, na ktoré sú rodičia poriadne alergickí.

„Tuším ste si prestali rozumieť, a to si k nim tak rád chodil,“ dodala trochu sklamane mama.

„Dospelý človek by mal vedieť udržať nervy na uzde a nenadávať decku,“ pridala sa na moju obranu, aj keď dotyčná osoba bola vzdialená desiatky kilometrov a nemohla to počuť.

„Už tam nikdy nepôjdem, ani s najlepším kamarátom. Ani za svet! Ja sa im pomstím! Už som si to premyslel. Nahlásim ich hygiene. Nech skontrolujú, v akých podmienkach v tábore deti žijú. Kubo zistí telefónne číslo a ja zavolám,“ predostrel som plán.

„A čo tým získaš? Radšej skľudni hormón a prestaň myslieť negatívne,“ zamudroval tatko, ktorý sa nám priplietol do debaty. „Nikdy nerob iným to, čo nechceš, aby robili tebe,“ vypustil zo seba ďalšiu múdrosť a hneď pokračoval, „ibaže by si si prial, aby sme zavolali hygienu na kontrolu do tvojej izby. Čo keď zistia, že si neupratal špinavé oblečenie zo zeme, nechal si mokrý uterák pohodený na stoličke a z prachu pod posteľou by sa dali stavať snehuliaci?“

Dovolenka pri mori

Mama miluje more. Akože more je v poho, keď sú pri ňom postavené šmykľavky alebo nejaké vodné atrakcie. Také ako v Taliansku, tam sme boli pred dvoma rokmi. Celý jeden deň sme strávili vo vodnom parku.

Tatkovi je to síce jedno, ale keby mal rozhodnúť o dovolenke za našu rodinu on, išli by sme šliapať niekde do hôr. Keď bola mama vo vedľajšej izbe, pošepkal mi: „Niekedy musí chlap spraviť žene radosť a vyjadriť nadšenie z jej plánov na dovolenku. Zapamätaj si to. Keď raz budeš mať ženu, zíde sa ti to. Pokoj v rodine je najdôležitejší. Mamka bude po dovolenke šťastná. A keď je šťastná mama, je šťastná aj celá rodina,“ ukončil svoje filozofické okienko. Tváril sa pri tom tak dôležito, akoby robil prijímací pohovor na prezidenta galaxie. Vzápätí dodal tak nahlas, aby to pre zmenu mamka počula: „Jasné, miláčik, to je bomba nápad! More si zaslúžime všetci, škoda, že máme na to len päť dní.“

Niekedy rozmýšľam, že z tatka by mohol byť úspešný politik.

Ale nie, nemohol. Veď ku mne sa takto pekne nespráva ani náhodou. Každú chvíľu vydáva nejaké zákazy a príkazy. Ja by som ho nevolil.

Všetko bolo naplánované tak, že sme mali vyraziť z domu v pondelok v noci o jednej. Lebo, samozrejme, tatko má v lete počas víkendov plno koncertov a voľno len pár dní medzi nimi. Vypočítal, že z koncertu na Orave príde niečo po polnoci. Mame som pomohol naukladať do auta batožinu a do postele sme zaľahli nie v pyžamách, ale oblečení na cestu.

Keď ma mama budila, moja prvá otázka znela: „Už je jedna hodina? Odchádzame?“

„Je pol tretej a máš pravdu, presuň sa do auta, pôjdeme,“ povedala pološeptom mama.

„Prečo ideme tak neskoro? Čo sa deje? Už sme mali byť dávno na ceste!“ chrlil som zo seba otázky aj výčitky, akoby som ešte pred pár sekundami nespal.

„Nič extra sa nestalo, len som prišiel z koncertu oveľa neskôr, ako som plánoval,“ povedal otec.

„Čím skôr sa naložíme, tým skôr budeme pri mori,“ dodal vo dverách. Hlavou naznačil, že sa nemáme šuchtať, lebo vyrážame.

Amália aj Jonáš sa od vzrušenia hneď prebrali. Mama im dohovárala: „V noci ideme preto, aby ste cestu prespali. Takže spite, decká!“