Lenka Gahérová

Žiadne
pravidlá

Ukážka z elektronickej knihy

Text © Lenka Gahérová, 2017

© HladoHlas Group, spol. s r. o.
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin
info@hladohlas.sk, www.hiraxshop.sk
Obálka © Sandhini Devi Dasi

Grafická úprava © Andrea Hoštáková

1. vydanie
Martin 2017

ISBN 978-80-89711-70-3

Niektoré udalosti a osoby v tomto príbehu sú vymyslené a akákoľvek podobnosť so skutočnosťou je náhodná.

Książkę dedykuję Idze. Dziękuję ze weszłaś do naszego życia.

Venujem Ige. Ďakujem, že si vstúpila do našich životov.

Vďaka patrí všetkým pamätníkom, ktorí mi pomáhali neoceniteľnými radami, vydolovanými zo svojich spomienok, a prispeli tak
k reálnemu opisu čias minulých.

Napriek tomu pripomínam, že tento príbeh neopisuje konkrétne udalosti v konkrétnych mestách,
preto berte opísané
historické momenty s rezervou.

Ďakujem.

Prológ

Priatelia – to je rodina, ktorú si sami vyberieme

1958

Šesťročné dievčatko sedelo na studených schodoch v chodbe bytového domu, do ktorého sa pred pár dňami prisťahovalo. V náručí stískalo bábiku, ktorá mala stále otvorené oči, lebo nebola žmurkajúca a vlásky iba namaľované, lebo bábiky s ozajstnými vlasmi, ktoré sa dajú česať, boli drahé. Možno pre niekoho nie. Ale pre jeho mamku áno. Otec prepil všetko, čo mama nestihla schovať, alebo nakúpiť aspoň základné potraviny. Lenže to sa jej darilo zriedka, takže dievčatku teraz v brušku vyhrávala kapela hladných muzikantov. Triaslo sa na celom telíčku a pri každom vzlyku svojej matky, alebo pri zúrivom výkriku opitého otca vychádzajúceho z ich bytu, sa myklo. Pritom silno zatvorilo oči, akoby to mohlo pomôcť, aby prestalo počuť.

Keď ich opäť otvorilo, pred sebou uvidelo stáť iné dievčatko s veľkými hnedými očami.

– Ahoj, – pozdravilo a prisadlo si na schod.

– Ahoj.

– Čo ti je? – opýtalo sa, nečakalo na odpoveď a pokračovalo.

– Ja som Petra Dvorská. Ale ty ma volaj Peťka, dobre? – predstavila sa malá tak, ako raz počula svoju mamu a hneď rapotala ďalej:

– Vy tu bývate? A ako sa voláš ty?

– Era Poláková.

– Era? To je mrzké. Budem ťa volať Eri. Dobre? – navrhla Peťka a Erika prikývla.

– Aj mamka ma tak volá, keď sme samy, – zašepkala, akoby sa bála, že ju otec začuje.

– Ešte som ťa tu nevidela.

– Práve sme sa prisťahovali.

– Ahá. My tu bývame už dlho. Budeme sa kamarátiť, chceš? – navrhla Peťka.

Erika sa nesmelo usmiala a prikývla. Vtom sa z ich nového bytu ozvalo buchnutie. Otec zareval ako ranený lev a mama vyla ako nakopnutý psík. Erika opäť silno zavrela oči, až sa jej tvár skrivila do grimasy.

– To čo bolo? – opýtala sa prestrašene Peťka a obzerala sa okolo seba, akoby sa bála, že z niektorej steny vyskočí obluda.

Erika sa hanbila priznať, že to jej tatko opäť v rozčúlení niečo rozbil, aby vystrašil mamu. Ani to nemusela vidieť. Vedela, že je to tak. Vždy to tak bolo. Niekedy to, čo rozbil, rozbil práve o mamu. Znova sa začala triasť.

– Nechcela by si sa k nám ísť hrať? – navrhla Peťka. Chcela čo najskôr odísť z chodby, v ktorej odrazu začalo strašiť. Čo najskôr sa túžila schovať v bezpečí ich bytu, no nechcela tam nechať svoju novú kamarátku samu. Bola to jej jediná kamarátka, lebo v ich dome bývali len samí chlapci alebo bábätká. Erika na ňu pozrela a rýchlo prikývla. Ešte nikdy ju žiadna kamarátka nepozvala domov. Vlastne, až doteraz žiadnu kamarátku nemala. Peťka rýchlo vstala a podala Erike ruku.

– Aj ja mám bábiku. Ukážem ti ju, – povedala dúfajúc, že to urýchli ich odchod zo strašidelnej chodby.

– Tvoj tatko sa nebude hnevať, že som u vás? – opýtala sa Erika šeptom. Od strachu ju striaslo. Predstavila si, ako by jej tatko vyvádzal, keby si doviedla domov kamarátku.

– Nie, neboj sa. Naši budú radi, že mám kamarátku, – povedala presvedčivo a ťahala ju za sebou. Zaklopkala na dvere a potom na ne položila ucho ako zvedavá suseda.

– Už ide, – oznámila, keď začula klopať mamine dreváky. Vzápätí sa dvere otvorili a Peťa vpadla do bytu.

– Čo stváraš? – privítala Petru mama, keď ju zachránila pred pádom. Odpovede sa nedočkala. Aj tak to bola iba rečnícka otázka.

– Mami, toto je Erika. Oni sa sem prisťahovali. Prosím, môžeme sa u nás hrať? – slovo prosím doplnila pošúchaním dlaní a pridala taký prosebný pohľad, ktorý by roztopil aj ľadovec.

– Samozrejme, že môže, – privolila, no vtom jej niečo napadlo a pohladkala Eriku po hlave.

– Ale, povedala si rodičom, že k nám ideš? Aby ťa nehľadali.

Erika len smutne pokrútila hlavou, otočila sa a chcela sa vrátiť na svoje miesto na schodoch.

– Počkaj, môžeš ísť k nám. Iba povedz rodičom, kde budeš, aby sa nestrachovali, – zastavila ju Peťkina mama rukou položenou na plece.

Erika pozrela k dverám ich nového bytu, odkiaľ sa ešte pred chvíľou ozývali strašidelné zvuky. Mykla ramenom, aby sa jej z neho zošmykla ruka tej dobrej tety a išla si sadnúť späť na schod. Petrinej mame bolo dievčatka ľúto. Žiadne dieťa by nemalo mať takéto detstvo. Pohľad tej malej nebol len smutný, ale aj zúfalý a prázdny. Už tušila, čo sa deje vo vedľajšom byte. Nadávky a plač počula nielen na chodbe, ale aj v ich spálni, odkedy sa noví susedia Polákoví nasťahovali. Vyšla z bytu a čupla si pred Eriku.

– Poviem tvojej mame, že si u nás. Dobre? – povedala ticho a chcela vstať. Vtom ju malá chytila za ruku a zašepkala:

– Radšej tam nechoďte. Zostanem tu.

Erika sa bála, aby tá láskavá teta tiež zopár neschytala od jej opitého otca. Suseda pochopila.

– Tak, vieš čo? – opýtala sa a snažila sa o veselý tón.

– Poď na chvíľu k nám a ja budem dávať pozor, či ťa rodičia nebudú hľadať. Dobre?

Na smutnej tváričke sa ukázal úsmev. Pokývala hlavou a vbehla dovnútra za svojou novou kamarátkou, ktorá to pozorovala z bezpečia ich bytu. Keď mama konečne zatvorila dvere, vydýchla od úľavy.

A práve vtedy sa z dvoch, dovtedy cudzích dievčatiek, stali sestry.

Cena slobody

22. august 1968

Erika búchala na dvere, a keď sa konečne otvorili, cez slzy ani nespoznala, kto ju vpúšťa do bytu. Dvorskí už na to boli zvyknutí. Za posledných desať rokov tam takmer denne hľadala azyl nielen Erika, ale aj jej mama. No dnes to bolo iné. Dnes to nevrelo iba u Polákových. V každej rodine bolo nahlas pustené rádio a všetci s napätím počúvali o tom, ako do Československa vtrhli vojská Varšavskej zmluvy, aby ho ochránili. Nikto z občanov netušil, pred čím ich treba chrániť, vlastne z toho, čo sa dialo, nič nechápali. Ale jedno mali spoločné. Nikto nevedel, ako sa to skončí. Preto keď Dvorskí začuli búchanie na dvere, Peťa priskočila k mame, a tá ju silno objala.

– Vojna? – opýtala sa so strachom a obidve hľadeli na otca, akoby on poznal odpoveď.

– Nesmieme myslieť hneď na najhoršie, – povedal zachrípnuto a odchádzal ku dverám. Snažil sa zachovať pokoj, ktorý vôbec nepociťoval. Sám bol vystrašený, ale ako hlava rodiny sa musel ovládať. Otvoril vchodové dvere a takmer ho zvalcovala uplakaná Erika. Nečakala, kým ju pozve. Vbehla do obývačky a hodila sa na tetu Dvorskú, akoby aj ona bola jej dcéra. Pani Dvorská objala jednou rukou aj Eriku a stískala obidve dievčatá rovnako. Pán Dvorský si zhlboka vydýchol. Zatvoril dvere a vrátil sa za dievčatami.

– Aj ty sa bojíš, že bude vojna? – zašepkala Petra.

– U nás už je vojna, – odpovedala Erika s plačom.

– Čo sa zase deje? – opýtal sa pán Dvorský s úľavou. Eriky, aj jej mamy mu bolo ľúto, ale teraz bol rád, že vojna zúri zatiaľ iba u susedov. Erika potiahla nosom a rukou si utrela slzy. V objatí Petinej mamy sa upokojila natoľko, že mohla súvisle rozprávať.

– Čo zase. Veď vidíte, čo sa vonku deje. Nikto nič nevie, každý sa bojí, všetci nakupujú potraviny, aby mali zásobu, keby prišlo k najhoršiemu. No a mama tiež. Vybrala zo skrine tajné úspory a išla nakúpiť potraviny. Prišla domov a keď to ten ožran uvidel, strašne sa rozčúlil. Kričal na mamku, či je normálna, načo nám je toľko žrádla a že keď on chcel pár drobných na pivo, tak povedala, že nemá. A odrazu vraj má na žranicu pre všetkých susedov. Neviem, čo sa tam teraz robí. Ušla som hneď, ako rozbil o stôl prvú fľašu mlieka.

Všetci ju počúvali, mlčali a aspoň na chvíľu zabudli na spojenecké vojská. Peťa ju tiež objala a upokojujúco hladkala po chrbte. Pán Dvorský zatínal päste a jeho žena si plecom utierala slzy, ktoré jej tiekli po lícach.

Vo vedľajšom byte to naozaj vrelo.

– Kde si zobrala prachy na toto všetko? – reval zúrivý Polák. Za posledné roky sa z neho stal tvrdý alkoholik. To znamenalo, že keď nemal alkohol, bol rovnako agresívny ako keď bol opitý. V ruke držal ďalšiu fľašu mlieka, pripravenú na rozbitie.

– Tak počuješ? Kde si ich zobrala? Si hovorila, že žiadne nemáš! Tak kde?!

– Mala som ušetrené.

– Ušetrené? A na čo ty potrebuješ šetriť, há? Na frajerov, čo?!

– Čo to trepeš! Na akých frajerov?! Jeden chlap mi doma úplne stačí!

– Je dobré, že vieš, kto je tu chlap a kto tu rozkazuje! Takže teraz mi dáš všetky peniaze, lebo ti túto fľašu roztrieskam o kotrbu, ty sprostaňa sprostá! Rozumela si mi?! – reval a zaháňal sa fľašou.  Z hrdla sa odlepil alobalový vrchnák a on bol zaraz mokrý od mlieka. Žena na neho vyvaľovala oči a triasla sa od strachu. Nebála sa o seba. Bála sa toho, čo dá jesť Erike, ak on zničí všetky potraviny, ktoré nakúpila a ktoré vystála v rade. Preto príliš neskoro uvidela mužovu ruku, ktorá jej mierila rovno na hlavu. Na spánkovej kosti sa rozbila prázdna fľaša. Zacítila silnú bolesť a odrazu padala do sladkej nevedomosti, kde nič nebolí, kde nič nie je počuť. Zúrivý chlap sa zohol k nevládnemu telu.

– No, čo sa tu váľaš, vstávaj! – kričal a stredným prstom jej štuchal do pleca. Ani sa nepohla.

– Sprostaňa sprostá. Myslíš, že sa z teba poseriem? Nie! Seriem na teba! – otočil sa a chcel odísť z bytu. V chodbe zbadal jej tašku. Zdvihol ju a začal sa v nej prehrabávať. Trasúcimi rukami vybral peňaženku a náhlivo otvoril. Zobral všetko, čo tam po nákupe v potravinách ešte zostalo. Upratovaním sa nezdržiaval. Peňaženku hodil na tašku a vyšiel z bytu. Na manželku už ani nepozrel. Dvere sa hlasno zabuchli a peňaženka spadla na zem.

Do Detvana takmer bežal. Obľúbená krčma pri hlavnej ceste bola otvorená, no zďaleka nie taká plná ako obchod s potravinami. Pár miestnych opilcov postávalo vonku. Opierali sa o zárubňu dverí a sledovali cestu. Polák si vo svojom abstinenčnom záchvate vôbec nevšimol, že sa niečo deje. Vbehol dnu a pri pulte do seba nalial pivo, ktoré krčmár ešte nedočapoval. Vypýtal si ďalšie, ale teraz už počkal na plný pohár a s ním vyšiel pred krčmu za svojimi kumpánmi. Konečne zaregistroval hluk, ktorý sa rozliehal hlavnou ulicou. Pozrel smerom, ktorým hľadeli ostatní.

– A do boha! – uľavil si. Nikto sa nepridal. Všetci hľadeli na prvý tank, ktorý sa k nim blížil ulicou.

– To čo má byť? – opýtal sa a naraz vyprázdnil pohár. Keď nikto nič nehovoril, vošiel dnu, objednal si deci borovičky a ďalšie pivo. Prvý štamperlík prekotil do seba a ruku otrčil krčmárovi, aby mu dolial.

– A peniaze máš?

– Mám. Nestaraj sa a nalievaj! – rozkázal, a keď bolo pivo pripravené, zobral aj to a s plnými rukami vyšiel von. Prvý tank práve prechádzal popred krčmu. Chlapi krútili hlavami a šomrali. Tí odvážnejší na tanky pľuli a nahlas nadávali, lebo si boli istí, že ich pre ten hluk aj tak nikto nepočuje. A kto ich možno počul, ten im nerozumel.

– Márnosť, chlapi! Musíme ich zastaviť! – vykrikoval Polák a s roztvorenou náručou bežal na cestu. Tank nie je auto. Z tanku nie je taký výhľad ako z auta, a keď vás zrazí auto, môžete z toho vyviaznuť len so škrabancami. Je malá pravdepodobnosť, že vás zrazí tank. Ale keď sa tak stane, máte smolu. To zistili všetci naokolo, keď Polák dopadol na zem. On, aj nedopitý pohár s pivom a štamperlík s borovičkou zostali rozmliaždení na zemi. Vodič tanku pokračoval v jazde. Vôbec nevedel, že sa ho nejaký „vlastenec“ pokúšal zastaviť.

– A boha. Je po ňom, – skonštatoval ktorýsi kumpán. Z krčmy vybehol krčmár, ktorý chcel chlapov upozorniť, aby prišli vrátiť poháre a zaplatiť. Keď zbadal červenú kašu na ceste, otočil sa a ovracal stenu hostinca.

– Treba to povedať jeho žene, – povedal chrapľavo, keď sa trochu spamätal. Jano, ktorý býval pod Polákom, prikývol. Zvrtol sa a ponáhľal sa preč skôr, ako krčmárovi napadne, že nezaplatil. Aj tak bol presvedčený, že už v živote nezatvorí oči bez toho, aby videl Poláka rozcapeného na ceste. Dobehol k domu, v ktorom bývali, a opretý o stenu premáhal nevoľnosť. Mal strach, aby sa v dome nepovracal. Pomaly sa vyšuchtal na druhé poschodie a zabúchal na dvere. Nikto neotváral.

– No čo je? Zase je tá jeho primadóna naštvaná, alebo vymetá obchody ako všetky ostatné, – šomral si a znova zabúchal. Tentoraz silnejšie a hlasnejšie ako predtým.

Pán Dvorský niečo začul a prstom priloženým na pery upozornil ženy, aby boli chvíľu ticho. Po špičkách vošiel do chodby a ucho priložil na vchodové dvere. Buchot sa zopakoval a neprestal. Potichu otvoril a vykukol. Zbadal suseda zospodu, ako u nich trieska na dvere.

– Neotvára? Asi išiel zase do krčmy, – povedal pán Dvorský pokojne, dúfajúc, že Jano prestane trieskať a odíde preč. Bol presvedčený, že sa za dverami ukrýva pani Poláková a túžobne čaká, kedy to ožrana prestane baviť. Ten sa otočil za hlasom a okamžite zo seba vysypal, čo sa práve udialo.

– Išiel do krčmy. Ale snažil sa zastaviť tank, a ten ho zvalcoval. Je mŕtvy. Zostal z neho iba mastný fľak. Treba to povedať jeho starej! – zakričal nahlas, aby to počula aj Polákova „stará“, v prípade, že sa schováva za dverami, a zvrtol sa na odchod. Pán Dvorský preglgol. Nevedel, či ho viac šokovalo, že je ten tyran mŕtvy, alebo skutočnosť, že tanky už dorazili aj do ich mesta. Stál tam, až kým nepočul buchnúť dvere z ulice. Podišiel k susedným dverám a zaklopal.

– Hanka, Hanka, počuješ? Už môžeš ísť von. Už sa ti nič nestane, – uisťoval ju a stále klopal. No ani jemu neotvorila. Pomyslel si, že je zase poriadne zmaľovaná od mužových rúk a vrátil sa do svojho bytu.

– Erika, musím ti niečo povedať, – začal opatrne, keď vošiel za ženami do izby. Všetky tri na neho pozreli a čakali, akú správu im priniesol.

– Práve som sa dozvedel, že tvojho otca prešiel tank. Povedal mi to ten ožran zospodu, čo píjaval s tvojím otcom. Vraj je mŕtvy, – dodal a čakal, ako bude dievča reagovať.

– Tak ak je to pravda, mali by tomu tankistovi udeliť vyznamenanie za to, že zbavil svet nechutnej obludy, – povedala bez náznaku ľútosti. Nikto z nich sa takej reakcii nečudoval. Ten chlap bol horší ako zviera.

– Mala by si to ísť povedať mame. Tamtomu, ale ani mne nechcela otvoriť, – navrhol a ona prikývla. Odlepila sa od tety Dvorskej, a keď popri ňom išla, objal ju okolo pliec a viedol ju k dverám ich bytu.

– Mami, mamina! Otvor, to som ja! – vykrikovala a búchala na dvere. Keď mama neotvárala, otočila sa na uja Dvorského.

– Žeby odišla z domu?

– Nemyslím. Počuli by sme ju. Zabúchaj ešte raz, – navrhol pán Dvorský a začal búchať aj on.

– No tak, Hanka, otvor, to sme my! – zavolal a potom položil ucho na dvere.

– Nič. Čo povieš? Idem po náhradný kľúč a otvoríš? Opýtal sa Eriky a ona prikývla.

– Jasné. Veď na to vám ho mamka dala, – súhlasila. Osamela na chodbe a mala taký zvláštny pocit, že sa dusí. Hlavu oprela o dvere a začala pociťovať nervozitu ako pred príchodom otca z krčmy.

– No, počkaj, moja. Odstúp, – oslovil ju ujo Dvorský a nežne ju odsunul od kľúčovej dierky.

Nebolo zamknuté. Pozreli na seba a Erika potlačila suseda do vnútra prvého. Vošla aj ona a zatvorila dvere. Chytila ho zozadu za košeľu a cupitala za ním.

– Och bože! – zvolal a vyšmykol sa jej. Až keď nestála tesne za jeho chrbtom, uvidela tú spúšť a...

– Mami, maminka! – rozbehla sa k telu, ležiacemu na zemi. Všade naokolo bola krv a porozlievané mlieko. Čupla si a nežne mamu trmala za plecia. Nič. Žiadny pohyb, žiadny nádych a výdych. Erika pochopila...

– Maminká! – vykríkla a hlavu položila na bezduché telo. Triasla sa a nahlas kvílila. Pán Dvorský ju chytil pod pazuchu a chcel ju postaviť. Vyšmykla sa mu.

– Prečo len som ju s ním nechala samotnú? Prečo? Keby som neušla, mohla ešte žiť, – vyčítala si.

– To je hlúposť. Dievčatko, nesmieš si nič vyčítať. Keby si zostala doma, mohol ublížiť aj tebe. Urobila si správne, že si odišla, – pokúšal sa ju utíšiť a opäť ju chcel zdvihnúť. Krútila hlavou.

– Nie, obidve by nás netrafil. Mala som tu zostať. Možno by mu mama zatiaľ ušla. Mohla som ho zdržať.

– Naozaj si myslíš, že by tvoja mamka ušla a teba nechala s ním? Aj ja by som si mohol vyčítať, že som pochybil. Mal som sa k vám vybrať hneď, keď si dobehla. Možno by som ju ešte zachránil. No tak. Prestaň sa trápiť výčitkami a poď k nám. Ja musím povybavovať nejaké veci. Teraz, keď ich niet, musíme sa o teba a všetko ostatné postarať my, – stále na ňu rozprával, aby sa upokojila a nechala sa konečne odviesť z toho hrozného miesta. Keď sa mu znova vyšmykla, zohol sa a zobral ju do náruče. Chcela mu povedať, aby ju tam nechal, ale predbehol ju.

– Ideme, – povedal to tak rázne, že prestala odporovať. Keď ju odnášal, otočila hlavu a lúčila sa s mamou uplakaným pohľadom.

„Čo so mnou teraz bude?“ pomyslela si a zatvorila oči. Že vošli k Dvorským, zistila podľa vône. U nich to vždy tak pekne voňalo. Často si hovorila, že to je tá vôňa domova, o ktorej sa rozpráva. Jej mamka stále upratovala prázdne fľaše a zmetala popol z cigariet, ale nech robila čokoľvek, stále to u nich smrdelo ako v krčme u Detvana.

– Terká! – zakričal na manželku pán Dvorský, keď vošiel s Erikou v náručí do bytu. Vybehla zo spálne a hneď začala Eriku prezerať.

– Čo sa ti stalo, dievčatko? – prihovorila sa jej a oslovila ju tak, ako pred chvíľou jej manžel. Erika už mala pätnásť rokov, ale Dvorskí ju stále oslovovali dievčatko. Erike sa to veľmi páčilo a často snívala o tom, že raz aj jej tatko prestane s pitím, a potom bude jeho dievčatko. Ale to sa už nikdy nestane.

– Zaveď ju k Peťke a poď so mnou, – pošepkal žene a Eriku zložil na zem. Vedel, že ju tam môže nechať, že sa už viac do ich bytu nevráti. Počkal na manželku, kým príde z izby a zatvorí za sebou dvere. Až potom jej porozprával, aká hrôza sa odohrala u susedov. Čo sa dalo vybaviť po telefóne, to vybavil od domovníka, lebo bol jediný, kto mal v byte telefón a navyše ho Erika nepočula rozprávať o tragédii a pripomínať si to, čo videla. Zamkli byt Polákových, a na policajtov a doktora išli čakať domov.

– Zostaneš u nás. Musíme sa o teba postarať my, – povedala teta Dvorská len čo vošla do izby.

– To nemusíte robiť, – pokrútila Erika hlavou. Pani Dvorská sa pokúsila o úsmev a prisadla si k dievčatám. Pohladkala po hlave Petru a potom Eriku.

– Viem, že nemusíme. Ale my chceme. Aj tak si už ako naša. Kam by si išla, dievčatko moje? – opýtala sa šeptom a Erika sa znova nahlas rozplakala. Hodila sa na tetu Dvorskú a začala ju bozkávať na líca.

– Ďakujem, teta. Ďakujem. Ja už nikoho nemám.

– Ale ako to, že nemáš. Máš predsa nás, ty blázonko. A my si ťa nedáme, však Peťka? – opýtala sa dcéry, aby sa necítila odstrčená.

– Naozaj? Mami, je to faktik, že u nás Erika zostane? – výskala Peťa. Aj keď jej Erikinej mamy, ale aj Eriky bolo ľúto, tešila sa, že budú stále spolu. O tom vždy snívali, keď boli samy.

Osemnásť je vek,
keď nám patrí svet

Júl 1970

– Maminká! Vieš čo? Prihlásili sme sa na letnú aktivitu. Celý august budeme v Brne a ešte si aj zarobíme! – hlásila nadšená Petra, keď prišli s Erikou domov zo školy.

– Celý august? – opýtala sa mama, ale jej hlas neznel tak nadšene ako dcérin. No nechcela dievčatám kaziť radosť, tak sa pokúsila o úsmev.

– Celý august, – potvrdila Erika.

– No čo, tešíš sa?

– A ja vari idem s vami?

– Maminka, ty si taká srandistka. Nejdeš s nami. Už predsa nechodíš do školy. Inak by sme ťa brali, šak Eri?

– Jaska, všetkými desiatimi.

– Aha. Tak potom nechápem, prečo sa mám tešiť.

– Maminká. Budete predsa s tatinom sami. Celý mesiac. Predstav si to. V byte bude ticho, pokoj, žiadne hádky, ktorá vstane a prepne program, alebo ktorá má ísť vysypať smeti... – vymenúvala Petra a Erika ju prerušila.

– Hlavne v noci. Môžete si užívať ako novomanželia. Žiadna bitka o kúpeľňu, žiadne drankanie peňazí na nové tričká. Zarobíme a kúpime si za vlastné, – vymenúvala Erika dôvody, prečo a hlavne na čo sa má mama tešiť.

– Už to vidím. Budeme s tatom stále myslieť na to, či sa vám niečo nestalo, či vás nezbalia nejakí darebáci, ktorí od vás budú chcieť iba to jedno...

– Ále, maminka! Chcieť môžu, čo len chcú. Sme predsa slušne vychované dievčatá, – skočila jej do reči Erika. Chytila Petru za ruku a spoločne mamu objali. Ona ovinula ruky okolo ich krkov a pritiahla k sebe. Oči sa jej zaliali slzami. Bez dievčat ešte tak dlho neboli.

– No, a kto pôjde so smeťami, o to môžeme s tatom losovať. Lenže prepínanie programu zostane na mne. Aj riady, žehlenie a vysávanie. Tak to vám veľmi pekne ďakujem, – snažila sa mama odľahčiť situáciu, aby sa úplne nerozplakala. Už teraz jej bolo za dievčatami smutno. Odkedy Erika býva u nich, zvykli si, že majú dve dcéry. Vlastne to tak cítili už odo dňa, keď k nim Peťka doviedla vystrašené šesťročné dievčatko. Spolu s matkou sa k nim schovali vždy, keď im hrozil výprask od muža, ktorý ich mal chrániť. Rok po smrti rodičov sa Erika nesmelo spýtala, či ich môže oslovovať mamina a tatino. Tak ako Peťka. Aj vtedy plakala. Ale vtedy to bolo od šťastia a slzy sa tisli do očí aj jej mužovi. Snažil sa to nedať najavo, ale svojho muža dobre poznala a vedela svoje. Okrem toho sa jej v noci v posteli k slzám priznal a skončilo sa to tak, že si poplakali spoločne. Odvtedy mali dve dcéry a aj keď mala Erika iné priezvisko, medzi dievčatami nerobili rozdiel. A teraz odchádzajú na celý mesiac a dokonca sa na to tešia. Akoby im vôbec nebolo smutno, že nebudú spolu. Už by si mala konečne zvyknúť na to, že dievčatá dospeli. Ani sa nenazdajú a začnú žiť vlastné životy.

Rodičia stáli pred autobusom a snažili sa usmievať. Vytešené dievčatá im kývali z okna a nechceli vidieť ich obavy. Odchádzali aj s ostatnými spolužiakmi za dobrodružstvom, ktoré im malo zmeniť život.

– No, ubytko sparťanské, ale pred nami mesiac totálnej anarchie, – tešila sa Peťa, keď za sebou zatvorili dvere na internátnej izbe. Tašku hodila na zem a zvalila sa na posteľ.

– Koho zaujíma cimra? Ráno vypadneme do roboty a potom vyrážame do ulíc. Sem sa prídeme iba vyspať, – doplnila Erika sestrinu predstavu o anarchii a dopadla vedľa nej. Pozreli sa na seba a bláznivo sa rozosmiali. Rodičov milovali, ale tí mali o ne taký strach, že by ich najradšej všade vodili za ruku. Toto je prvýkrát, kedy sú bez dozoru a starostlivého dohľadu. Začali spievať a hopsať po izbe.

– Traste sa muziky!

– Traste sa reštiky!

– Traste sa pekní chalani! – vykrikovali na striedačku.

– Traste sááá... – Erika rýchlo nevedela, čo ešte v stave bezvládia pokoria.

– Obchoďáky! – doplnila Petra.

– Jasné! Obchoďáky! – smiali sa a tancovali v objatí.

– Len aby sme mali dosť peňazí. Podľa toho, čo všetko plánujeme, prídeme domov s dlžobami a nie so zárobkom, – pristála Erika oboma nohami na zemi a zhlboka vzdychla.

– Ale no ták. Veď ono to nejako dopadne. Hlavne, že máme pred sebou mesiac bez mamkinho a tatinovho dohľadu, – ukončila Peťa. Zohla sa k taške a konečne začali vybaľovať a prezliekať sa, aby stihli výdaj obedov.

Prvé dni sa tak narobili, že boli rady, keď sa zo zastávky električky doplazili na internát. Dvere za sebou zabuchli a zvalili sa na posteľ tak, ako boli oblečené. Po večeri sa došuchtali do spoločenskej miestnosti, a tam zaspali. V pondelok zaspali skôr ako sa skončila rozprávka o prasiatku, ktoré sa učilo lietať, v utorok pri súťaži sovietskych tanečných súborov, v stredu na posteli, vo štvrtok vybrali knihy, ktoré si nabalili kvôli mame, aby vedela, čo budú robiť vo voľnom čase. Keď Erike dopadla na tvár Jennie Gerhardtová, zvýskla, akoby ju prepadli zlodeji. Peťu ten výkrik tak vyplašil, že rozhodila rukami, v ktorých na bruchu v spánku stískala Janu Eyrovú. Tá vyletela do výšky a pristála jej hranou na nohe.

– Áu! Čo jačíš? Zbláznila si sa? Moja píšťala, – šúchala si boľavé miesto rozospatá Petra.

– No, mne zase kniha skoro rozbila nos. Tak prepáč, zaspala som.

– To nič, aj ja som zaspala. Mala som čo robiť, aby som neodkväcla ešte v šaline.

– Aj ja. Uf, keď si predstavím, ako sme sa po príchode tešili, čo všetko si užijeme...

– No čo, zatiaľ naberáme sily. Ale víkend je náš, – sľubovala Peťa, žmurkla a pokračovala:

– Zistila som, že každý piatok púšťa vedľa v klube nejaký chalan hudbu. Vraj je macher a stojí to za to. Mohli by sme ísť.

– Akože počúvať?

– No, hlavne tancovať.

– To je čo za muziku, keď hrá iba jeden chalan?

– Muzika? Tu sa to tak nevolá. Sme predsa v Brne, nie na dedinskej zábave. Hovorí sa tomu diskotéka.

– Dobre, ale iba jeden? To na čom hrá? Na flašinete? – nechápala Erika.

– Ale čoby. Normálne púšťa platne, – vysvetľovala Peťa, akoby to poznala z vlastnej skúsenosti.

– To koľko nás tam bude?

– Čo ja viem? Päťdesiat? Sto? – odhadovala Peťa.

– Sto? Veď nebudeme nič počuť!

– Len sa neboj. A vieš čo? Neplatí sa tam vstupné.

– Bez vstupného?

– Áno. Počíta sa to ako zväzácka kultúrna aktivita. Ale keďže je vstup voľný, tak tam vraj chodia aj vojaci, – chichotala sa Peťa.

– Vojaci? Hmm. Milujem uniformy.

– Tak to tam teda musíme. A v sobotu doobeda vyrazíme na Dobrovského priehradu. Nech využijeme aj plavky. A keďže sa ani tam nemusí platiť, ušetrené peniažky môžeme minúť v nejakom obchoďáku, – plánovala Peťa.