Start

MARK ANTHONY

DÔKAZY VEČNOSTI

Copyright © 2015 by Mark Anthony

Translation © 2016 by Štefan Kočiš

Cover design © 2016 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Evidence of Eternity (LlewellynPublications,

Woodbury, USA, 2015) preložil Štefan Kočiš.

Redigovala Anna Šikulová.

Korigovala Ľuba Nitrová.

Obálku navrhol Juraj Šramko.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 997. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4694-2

Túto knihu venujem otcovi Earlovi,

najodvážnejšiemu človeku, akého som kedy poznal.

Slúžil svojej krajine nielen v čase vojny, ale i v mieri,

keď skúmal vesmír. Aj vďaka nemu sme pokročili

v chápaní sveta.

Venujem ju aj jeho spolubojovníkom,

veteránom a všetkým odvážnym mužom a ženám

Spojených štátov, ktorí bránili naše právo

na slobodu prejavu a slobodu viery.

Predslov

Ako bádateľ v oblasti zážitkov na prahu smrti som nikdy nechcel mať veľa do činenia s jasnovidcami či médiami, hlavne na začiatku kariéry. Pre vedeckého pracovníka bolo dosť výstredné už to, že som skúmal ľudí, ktorí prežili svoju smrť, a zaujímal som sa o stretnutia s ufom. Navyše mojím cieľom nebolo dokázať existenciu života po smrti, či predložiť svedectvo, že naše vedomie prežíva smrť nášho tela. Vždy ma väčšmi zaujímalo, čo sa môžeme dozvedieť zo zážitkov na prahu smrti a nechával som na študentov a čitateľov, aby si z nich sami urobili vlastný záver. Keď sa zamestnanec akadémie často stretáva s médiami a rozpráva o posmrtnom živote, akoby si koledoval o prepustenie – tieto témy sú vhodné pre bulvárne časopisy, nie pre vedecké auly.

Pri výskume zmenených stavov vedomia a zážitkov na prahu smrti som sa však dozvedel veľa o ľuďoch s mimozmyslovými schopnosťami, ako sú jasnovidci, médiá a podobne. Nepochybujem, že niektorí naozaj dokážu odovzdať posolstvo od zosnulých a majú prístup k informáciám, ktoré sa nemohli dozvedieť normálnymi prostriedkami. Samozrejme, čítal som o slávnych médiách minulosti, ako boli Leonora Piperová, Gladys Osborne Leonardová a veľa ďalších. Nikdy mi nenapadlo, aby som ja sám požiadal médium o stretnutie, no po zážitku, ktorý som nemohol ignorovať, som pred niekoľkými rokmi zmenil postoj.

Otec odišiel do vojny na začiatku štyridsiatych rokov 20. storočia, keď som bol ešte veľmi malý. Hoci vojnu prežil, domov sa z rozličných dôvodov nevrátil a zomrel ako štyridsaťjedenročný v New Yorku, kde pôsobil ako maliar.

Keď som vyrástol, často som na otca myslel a začal som vnímať jeho prítomnosť, mal som pocit, akoby ma v živote usmerňoval. Moja prvá reakcia na tieto pocity bola, že som ich ako vedec nebral vážne. Kdesi vnútri som však cítil, že toto spojenie je reálne, a tak som sa rozhodol, že o otcovi a jeho vplyve na môj život napíšem životopisnú črtu. Nazval som ju Môj otec, vzdialený príbuzný.

Pred dvomi rokmi som sa od mnohých priateľov, ktorí boli zapojení do výskumu zážitkov na prahu smrti, začal postupne dozvedať o fantastických stretnutiach s médiami, neprestali sa ma vypytovať, či by som sa aj ja nechcel s médiom stretnúť. Väčšina z nich ma priamo vyzývala. Samozrejme, otáľal som, vykrúcal som sa a zmenil som tému rozhovoru – no nevzdávali sa.

Nakoniec som im podľahol a dohovoril som si stretnutie s jedným médiom, ktoré mi jednoznačne odporučil jeden z priateľov. Potom som o svojom zážitku napísal článok s tak trochu humorným názvom Rádioaktívne médium. (Neskôr som ho vložil ako poslednú kapitolu do zrevidovanej a rozšírenej životopisnej črty o svojom otcovi.)

Ušetrím vás od podrobností, ale môžem povedať, že informácie, ktoré mi médium poskytlo, potvrdili prakticky všetko, čo som sa v minulosti o otcovom živote dozvedel, hoci sa o tom nemalo ako dozvedieť. A nielen to, zdôraznilo, ako veľmi ma otec mal rád, čo som sa už predtým dozvedel od jeho nevlastnej sestry a dlho som to vnímal aj v jeho posmrtnom vplyve na môj život. Médium mi navyše prezradilo niektoré takmer zabudnuté skutočnosti z rodinného života, čo ma naozaj ohromilo. Keď niečo také zažijete na vlastnej koži, je to iné, ako keď o tom čítate v knihe.

V každom prípade som si ozrejmil, že veda a mimozmyslové schopnosti ľudí nie sú vo vzájomnom rozpore, a to najmä vtedy, ak médium sprostredkuje informácie, ktoré možno objektívne overiť. Preto som zistil, že všetko, čo sa Mark Anthony dozvedel o duchovnom svete, je veľmi inštruktívne. Jeho pozorovania sú založené na logickom, vedeckom prístupe, opierajú sa o dôkazy, a nie o hypotézy alebo unáhlené závery. Podľa mňa je to jeden z pôsobivých aspektov knihy Dôkazy večnosti. Autor dôkladne demonštruje, prečo je dôležité, aby sme k pozorovaniu duchov alebo bežne neviditeľných bytostí nepristupovali so strachom alebo s očakávaním niečoho negatívneho. Všetko neznáme nás, samozrejme, desí, ale Anthonyho rozprávanie o kontakte s duchmi je v tomto smere veľmi výstižné a zároveň fascinujúce.

Mark Anthony pristupuje k duchovnej komunikácii profesionálne a bez predsudkov. Právnik, ktorý sa rozpráva s mŕtvymi, určite nie je – napriek prísnemu prístupu k svojej práci – imúnny voči výsmechu, keďže komunikuje s duchmi na verejných vystúpeniach. Vďaka zmyslu pre humor a nezaujatosti, s akou koná svoju duchovnú prácu, a predovšetkým vďaka viere v Boha býva často ten, kto sa smeje ako posledný. Pokiaľ ide o mňa, i keď mám občas užitočné, podnetné stretnutia s úprimnými skeptikmi, myslím si, že tí, čo chcú odhaľovať podvody a tvária sa ako skeptici, sú v podstate nudní, lebo sa zavreli za múrmi vlastnej ideológie, a radšej sa im zďaleka vyhýbam.

Práca Marka Anthonyho a výskum zážitkov na prahu smrti majú veľa spoločného. Fascinujúcim aspektom Dôkazov večnosti je, že posolstvá z druhého brehu nadväzujú na príbehy zážitku na prahu smrti v okamihu, kde sa ich stopa stráca, no sú vo vzájomnom súlade ako príslovečná ruka v rukáve. Azda ešte významnejšia je skutočnosť, že duchovné dôsledky pre život v tomto svete (v zmysle hodnôt, podľa ktorých by sme mali žiť) a pre existenciu v ďalšom živote sú v plnom súlade so závermi výskumu zážitkov na prahu smrti.

Vážnou otázkou, samozrejme, je, čo sa stane, keď zomrieme a ako vyzerá druhý breh. Mnohí bádatelia, ktorí sa zaoberajú možnosťou života po smrti, vrátane Marka Anthonyho, sa nazdávajú, že druhý breh má veľa rozličných úrovní (ak to tak môžeme povedať) a že ľudí prirodzene priťahujú úrovne, ktoré sú pre nich najvhodnejšie. Všeobecne vládne zhoda, že neexistuje nič také ako archetypálne peklo, s čím očividne súhlasia aj ľudia po zážitku na prahu smrti. Ďalší aspekt jeho pozorovaní, zhodný s výskumom zážitkov na prahu smrti súvisí s reinkarnáciou. Vo svojom výskume (aj v iných prácach v tejto oblasti) som zistil, že mnohí ľudia po kontakte so smrťou boli otvorenejší myšlienke reinkarnácie a nemálo z nich uverilo, že určitá forma reinkarnácie naozaj existuje.

Autor sa v tejto knihe dotýka mnohých citlivých otázok vrátane samovraždy. Spolu so mnou aj ďalší výskumníci zážitkov na prahu smrti zistili, že samovrahovia prežívajú to isté, čo ostatní zomierajúci: stretávajú sa so svetlom a s jeho láskou. Pochopia však, že samovraždou sa nič nevyrieši a k svojim problémom sa budú musieť tak či tak opäť vrátiť. V istom zmysle sa naozaj zabiť nemôžete – aj keď zabijete svoje telo, neprestanete existovať. Prakticky všetci neúspešní samovrahovia sa vracajú s poznaním, že samovražda nie je odpoveď. Samozrejme, je to zložitejšie, no Markova komunikácia so samovrahmi potvrdzuje závery môjho výskumu.

Ďalšou zhodou medzi výsledkami Markovej a mojej práce je, že individualita človeka sa nestráca, ani keď sa stáva súčasťou čohosi oveľa väčšieho. V každom prípade, ako poznamenal autor, človek si ponecháva pocit vlastnej osobnosti, aj keď sa stane duchom. To isté som počul aj od ľudí, ktorí prežili vlastnú smrť.

Práca Marka Anthonyho tak vedie k tým istým dôsledkom pre náš život, k akým dospel výskum zážitkov na prahu smrti. Ide však ďalej v tom, že čitateľovi dáva jasne najavo, že nikdy nie sme oddelení od svojich milovaných, a hovorí o tom, ako vyzerá život po smrti tela.

Veľmi sa mi páčili Markove pozorovania zvierat v živote po smrti – o stretnutiach so svojimi miláčikmi počas zážitku na prahu smrti niekedy hovoria aj moji respondenti. Knihu obohacuje aj skvelý humor – dodáva jej čaro a hĺbku.

Medzi vážnejšie závery plynúce z Markovej i mojej práce patrí, že vždy sme zodpovední za svoje konanie a jeho dôsledky budeme znášať aj po smrti. Chcem tu však zdôrazniť, že zomierajúci človek si pri sledovaní prehľadu svojho života uvedomuje, že nikto ho nesúdi ani netrestá. Namiesto toho vidí, ako svojím konaním pôsobil na druhých – a prežíva ho sám na sebe. Napĺňa ho pocit dokonalej spravodlivosti – čo človek zaseje, to naozaj zožne. Okamžite pochopí, že zlaté pravidlo (nerob druhým, čo nechceš, aby robili tebe) nie je len morálna zásada – tak to jednoducho funguje. Som presvedčený, že aj v tomto smere ide o jednoznačnú zhodu s obsahom knihy Dôkazy večnosti.

Azda najdôležitejšia paralela medzi Markovou prácou a výskumom zážitkov na prahu smrti je záver, že život človeka je večný. Všetci máme v sebe božské svetlo, a keď si to uvedomíme, zbavíme sa strachu z neznáma, z toho, čo nás čaká po smrti. Život sa smrťou tela nekončí.

Práca Marka Anthonyho vedie k nevyhnutnému záveru, že dušu máme spojenú s vyšším vedomím, ktoré žije ďalej v inej dimenzii – v oblasti, kde existuje vyššia inteligencia a bezpodmienečná láska, ktorá nás privíta, keď dozreje čas, aby sme začali žiť inde.

Kenneth Ring

Emeritný profesor psychológie na Connecticutskej univerzite, autor bestselleru novín New York Times Lessons from the Light¹

1 Ring, Kenneth: Posolstvo svetla. Bratislava, Ikar 2006. Prel. Štefan Kočiš.

Úvod

O kontaktoch s duchmi blízkych zosnulých rozprávajú milióny ľudí už od začiatku zaznamenanej histórie. Napriek všeobecne rozšírenej komunikácii s duchmi mnohí jej odmietajú uveriť, sú k nej skeptickí alebo ju pokladajú za niečo negatívne. Strach a povery sprevádzajúce komunikáciu s duchmi spôsobili, že mnohí si nechcú ani len pripustiť, že by také niečo niekedy zažili. Našťastie takéto postoje sa menia a dnes milióny ľudí vyhľadávajú spojenie s milovaným zosnulým človekom prostredníctvom média.

Pracujem ako médium a umožňujem ľuďom žijúcim v hmotnom svete komunikovať s duchmi svojich blízkych. Som právnik a zároveň médium, známy pod menom Mark Anthony the Psychic Lawyer (právnik – médium). Mnohí si myslia, že tieto dve povolania si navzájom odporujú, no v oboch ide v skutočnosti o dôkazy – a táto kniha je o dôkazoch, ktoré som dostal zo života po smrti.

Ľudia chcú poznať odpovede na otázky: Čo sa stane, keď zomriem? Existuje život po smrti? Existuje nebo? Majú zvieratá dušu? Čo znamenajú posolstvá od duchov? Ako mi môže pomôcť komunikácia s duchmi? Je reinkarnácia skutočná? Môžete komunikovať s duchom človeka, ktorý sa už reinkarnoval? Čo ak zomriem a môj milovaný sa už reinkarnoval – znamená to, že sa s ním už nikdy nestretnem ani na druhom brehu?

Vynárajú sa aj ďalšie otázky: Môže to potvrdiť nejaká veda? Existuje diabol? Keď môj syn spáchal samovraždu, pôjde do pekla? Muža, ktorý zavraždil môjho starého otca, prepustili ako nevinného – ak existuje Boh, ako to mohol dovoliť?

Moja práca odpovedá na tieto otázky a eliminuje strach či povery, ktoré sprevádzajú duchovné kontakty. Svojím prístupom sa usilujem premostiť priepasť medzi spiritualitou a vedou. Vysvetľujem, že veda a viera sa navzájom nevylučujú, naopak, často sa dopĺňajú. Kvantová fyzika, fyziológia, genetika, vedecká teória, história a teológia spoluvytvárajú podmanivý štýl, ktorý slúži ako vedecký základ a teória na vysvetlenie takých javov, ako život po smrti, duchovná komunikácia, karma, reinkarnácia, osvietenie a to, čo nazývam „vnútorné osvietenie“ (osobné spojenie s Bohom).

Tento logický prístup čitateľa ubezpečuje, že Boh i nebo existujú, že duša je nesmrteľný, večne živý duch, že naozaj môžeme komunikovať s duchovným svetom a keď sa život na zemi skončí, opäť sa stretneme so svojimi blízkymi. Táto práca však zachádza ďalej ako iné knihy tohto žánru – tieto pravdy vysvetľuje do väčšej hĺbky a predstavuje realitu posmrtného života a duchovného kontaktu novým spôsobom.

Dôkazy večnosti vysvetľujú inovatívne, súhrnné, ezoterické koncepcie v ľahko zrozumiteľnom jazyku. Podnetné, pútavé a zavše aj humorné príbehy zo života čitateľa v každej kapitole poučujú, zabávajú, informujú a poskytujú mu útechu. Hlavnou súčasťou knihy je uzdravovanie, ktoré sa týka bolestnej témy smrti milovaného človeka.

Táto práca prináša otázky smrti do 21. storočia – nanovo definuje chápanie života po smrti, ako aj technické aspekty komunikácie so svetom duchov. Nové termíny a pojmy predkladám logicky, postupne ich vysvetľujem, takže nadväzujú na pojmy predstavené v predchádzajúcich kapitolách.

Bol som vychovaný ako katolík a dokonca som uvažoval, či sa nemám stať kňazom. Aj keď som si nakoniec zvolil štúdium práva, celý život som uvažoval o Bohu a študoval som svetové náboženstvá. Pod pojmom Boh mám na mysli vieru vo vyššiu silu. Ľudia jej dali celý rad rozličných mien –  Najvyššia bytosť, Jahve, Kristus, Brahman, Višnu, Budha, Jehova, Alah, Veľký duch, Svätý duch, Zdroj, alebo nekonečné svetlo. Ja som sa rozhodol, že túto silu budem volať jednoducho Boh.

Kniha Dôkazy večnosti je určená ľuďom všetkých náboženstiev. Nemôžeme hovoriť o živote po smrti, a pritom sa nevenovať Bohu a spôsobu, akým ho chápu svetové náboženstvá, ako vysvetľujú podstatu neba alebo druhého brehu, reinkarnáciu a komunikáciu s duchmi. Je celkom možné, že konečným cieľom vedy je objavenie Boha. Keď pochopíme zákony spirituality a dokážeme správne interpretovať posolstvá a dôkazy od duchovných bytostí, možno k tomu urobíme prvý krok.

Veľa požehnania

Mark Anthony

THE PSYCHIC LAWYER

1
Duchovné vnímanie prítomnosti

Veľký indiánsky bojovník Geronimo raz povedal:

„Všetci sme deti jedného Boha. Slnko, tma, vietor – to všetko počúva, čo hovoríme.“ Počúvame aj my Boha?

Boh nám neprestajne venuje pozornosť. Žiaľ, my nevenujeme pozornosť jemu. Jeho posolstvá, ako aj posolstvá z duchovného sveta sú všade okolo nás – no vždy ich nepočúvame.

Pri bežnom vnímaní si uvedomujeme, čo sa v danej chvíli deje okolo nás, a vieme predvídať ďalší priebeh udalostí. Túto schopnosť si vysoko cenia policajti, hasiči, záchranári a vojaci, pretože im často môže zachrániť život.

Duchovné vnímanie znamená, že venujeme pozornosť duchovnému dianiu okolo seba. Znamená to, že sme otvorení pre kontakt s duchovnými bytosťami. Takéto vnímanie je mimoriadne užitočné, lebo vám môže zmeniť život. Musíme však tento kontakt rozpoznať, akceptovať jeho realitu a dôverovať mu.

Mal som šťastie, že takémuto spôsobu vnímania ma naučili rodičia. Obaja mali mimozmyslové schopnosti a vnímali duchov. Odmala ma viedli k tomu, aby som si pozorne všímal viditeľný i neviditeľný svet okolo seba.

Veľakrát som im za to v živote ďakoval. Ako právnik si uvedomujem, že je dôležité venovať pozornosť detailom. Právnik, ktorý to nerobí, prehráva. Ako právnik vďačím rodičom za pochopenie, že duchovné kontakty a intuícia sú Božie dary, ktoré si treba vážiť a chrániť.

V máji 2001 som prišiel s neterou a so synovcom do New Yorku na rodinné stretnutie. Deň pred ním som ich vzal na prechádzku mestom. Bolo jasné, slnečné utorkové dopoludnie. Taxíkom sme sa odviezli do Manhattanu, kde sme chceli navštíviť Reeda – pracoval v južnej veži Svetového obchodného centra. Stretli sme sa na námestí pred Dvojičkami.

„Konečne ste tu! V strede vesmíru!“ zvolal Reed. Veľmi sa tešil, že sme prišli, a chcel nám ukázať nádherný výhľad zo svojej kancelárie. Obchodné centrum bolo plné života, každým smerom prúdili davy ľudí. Moju neter a synovca však väčšmi zaujímali obchody s odevmi ako nejaké finančné centrum.

Keď som sa pozeral na veľkolepé Dvojičky zaliate slnkom, týčiace sa oproti jasnej, modrej oblohe, zrazu sa ma zmocnil pocit hrôzy – a vtedy som to videl.

Duchovným zrakom som videl záblesk a výbuch. Telo mi ochromil strach a bezmocnosť. Zhora sa na mňa valil oheň, dym, obrovské kusy muriva. Strach z blízkej smrti mi podlomil kolená. Chcelo sa mi vracať. Zakryl som si tvár rukami. Skrčil som sa a s rukami okolo pása som zvolal: „Ach, Bože!“

Neter so synovcom sa zastavili a pozerali na mňa s otvorenými ústami.

„Mark – čo sa ti stalo?“ opýtal sa Reed s úzkosťou v hlase.

„Ja, ja neviem,“ koktal som. „Videl som niečo – niečo padalo dolu.“

Po chvíli sa vidina rozplynula. Pozrel som sa opäť hore a videl som už oba mrakodrapy, ako sa nádherne vypínajú k oblohe.

„Vieš, Reed, keby sa niečo stalo, kým si tamhore v tej budove, si v pasci. Prepáč, ale nemôžem tam ísť.“

Reed prejavil sklamanie, synovec iba skúmavo pozeral na obe budovy.

„Nechaj strýka Marka,“ zakročila neter, „vieš, aký je.“ Cítil som, že chápe moje mimozmyslové schopnosti, a nechce, aby ma niekto do niečoho nútil. „Ďakujem,“ zašepkal som s úľavou.

Nálada sa nám hneď zlepšila a Reedovi sme povedali, že sa s ním stretneme neskôr.

Neter, ktorá nikdy nevynechá možnosť nakupovať, rýchlo zmenila tému rozhovoru: „Aha, pozrite! Výpredaj značkových odevov! Strýko Mark, zavediete nás tam, prosím...“

V očiach som jej zbadal talianskeho návrhára Gucciho –  a s najväčšou radosťou som obom želanie splnil. Rýchlo sme sa vzdialili od Dvojičiek.

O štyri mesiace, 11. septembra 2001, som sa na Floride pripravoval na súdne pojednávanie. Zrazu sa rozleteli dvere a do mojej pracovne vbehol kolega.

„Stalo sa čosi šialené! Svetové obchodné centrum v New Yorku je v plameňoch!“

„Čože...?“

„Narazili doň dve lietadlá! Horia obe veže. Je to všade v správach,“ kričal.

„Ach, Bože!“ vzdychol som. Na nič iné som sa nezmohol. Spomenul som si, čo som tam videl pred štyrmi mesiacmi.

Ach, Bože – môj bratanec Reed!

Zúfalo som sa pokúšal Reedovi zavolať, ale nedvíhal. Telefonoval som jeho manželke, mame, sestre. Nikto sa nedovolal do New Yorku – všetky linky boli preťažené. Podarilo sa mi to až po dvoch dňoch. Reed prežil.

Takmer po roku spolu s manželkou a deťmi prišiel na Floridu a v jedno popoludnie ma navštívil v mojej firme.

Hoci teroristický útok prežil, nevedel som presne, čo sa mu stalo. Od jeho manželky som sa dozvedel, že sa lieči na posttraumatickú stresovú poruchu. Teraz sedel oproti mne v mojej pracovni a videl som, ako sa zmenil. Aj keď sa usmieval, v očiach som mu videl smútok.

„Ja... chcel som ti niečo povedať – o jedenástom septembri,“ ozval sa. „Niečo, čo určite pochopíš.“

„Čo sa stalo?“ nahol som sa dopredu.

„Bolo asi štvrť na deväť ráno a bol som vo svojej pracovni. Počul som ten zvuk ako nič iné predtým – musel to byť výbuch. Cítil som, ako celá budova zaprašťala.“

Črty tváre sa mu zmraštili. Určite sa mu o tom rozprávalo neľahko.

„Vstal som od stola a vybehol som na chodbu. Jedna zo sekretárok kričala: ,Do severnej veže práve narazilo lietadlo – horí!‘ “

Počúval som a Reed pokračoval. „Nemohol som tomu uveriť. Všetci sme stáli pri okne a pozerali von. Bolo to hrozné. Oheň sa rýchlo šíril – valil sa dym, všade lietali úlomky severnej veže. Strach nás celkom ochromil, nevedeli sme, čo máme robiť. Môj vedúci telefonoval s ochrankou. Povedali mu, že všetko by malo byť v poriadku, ale kto chce odísť, nech odíde.“

Reed na chvíľu zmĺkol, potom povedal: „Bolo to ako vo filme Titanic – vieš, loď narazí na ľadovec a cestujúcim oznámia, že všetko je v poriadku, no ty jednoducho vieš, že to tak nie je. Rozmýšľal som, že zostanem, ale – ale, no, počul som niečo zvláštne.“

„Zvláštne? V akom zmysle?“ opýtal som sa.

„Asi sekundu som počul – v hlave som počul – hlas starého otca Theorina. Povedal mi: Choď! Teraz!“

„Boli ste si s Theorinom veľmi blízki, však?“ Vždy som ľutoval, že som sa nikdy nestretol so strýkom Theorinom – zomrel pred vyše desiatimi rokmi. Akosi som však cítil, že ho poznám, lebo otec mi o ňom porozprával všeličo zaujímavé.

Reed sa zasa odmlčal. „Nezdá sa ti to divné?“ opýtal sa ma. Keď uvidel, ako sa tvárim, musel sa zasmiať: „Ach, áno – ty vidíš mŕtvych ľudí. Starý otec Theorin ich asi tiež videl.“

„Reed, dobre vieš, že v našej rodine je to bežné. Čo sa stalo potom?“

„Nuž – naozaj – čo sme mohli robiť s tým, čo sa dialo?“ opýtal sa Reed rétoricky. „Bol som dosť vydesený z nárazu lietadla a potom som počul ducha! Vedel som, že musím odísť.“

„Dobre, tak čo nasledovalo?“ opýtal som sa ho, keď sa zhlboka nadýchol.

„Bolo to neskutočné. Všetkých sa zmocnila panika. Dostal som sa do výťahu ako posledný – pritisnutý k dverám.“

„Preboha, prečo ste išli výťahom?“

„Asi preto, lebo sme mali najrýchlejšie výťahy na svete. Chcel som sa dostať von čo najskôr,“ odpovedal, na chvíľu stíchol a potom pokračoval. „Výťah zišiel niekoľko poschodí a – potom – potom – sa začal triasť. Všetci kričali. Hádzalo to s nami zo strany na stranu.“ Pevne zovrel opierky na stoličke.

„Bolo to vtedy, keď druhé lietadlo narazilo do južnej veže?“ opýtal som sa.

„Áno. Dvere sa otvorili a – viem, že to bude znieť divne, ale... “ zaváhal.

„Len hovor, Reed, je to v poriadku,“ upokojoval som ho.

„Keď sa otvorili dvere na výťahu, môžem prisahať, že na okamih som kútikom oka zazrel starého otca Theorina. Kýval na mňa. Vedel som, že sa musím dostať z výťahu. Vyskočil som a spadol som na podlahu. Moja sekretárka Karen a ďalšie dve ženy spadli vedľa mňa. Ostatní boli ešte vo výťahu.

Ležal som na bruchu vedľa tých žien. Obrátil som sa a vrieskal som na nich: Tak poďte – poďte von! No oni na mňa len pozerali...“

„Čo bolo ďalej?“ opýtal som sa a cítil som, ako mi rýchlo bije srdce.

„Pozrel som sa cez plece a – ja...“ Reed celý zmeravel.

„Ozval sa ten zvuk – ako ďalšia explózia – a výťah sa ocitol uprostred plameňov. Ach, Mark! Videl som oči niektorých z tých, čo ostali vo výťahu. Moja sekretárka... ach, Bože, iba skríkla – a výťah – pohltili plamene. Videl som, ako sa káble a laná, ktoré ho držali, roztrhli – a výťah spadol! Všetci kričali. Keď padal, zmenil sa na obrovskú ohnivú guľu.“ Reed sa celý triasol. Rozochvene som mu podal vreckovku.

„Zasypali nás žeravé uhlíky. Váľali sme sa po podlahe, aby sme ich zo seba striasli. Všetko trvalo iba niekoľko sekúnd...“ Zhlboka sa nadýchol.

Usiloval som sa ostať pokojným, objektívnym poslucháčom, no vnútri som to prežíval s bolesťou a súcitom k bratancovi. Moja šikovnosť právnika bola vystavená ozajstnej skúške.

„Potom – nemysli si, že som blázon – zasa počujem hlas, ktorý znel ako hlas starého otca Theorina. Teraz mi povedal: Vstaň!“

„Nie si blázon, Reed – prosím, pokračuj.“ Sedel som na kraji stoličky.

„Vstal som, pomohol som vstať Karen aj tým dvom ženám – neviem ani, kto boli – a bežali sme ku schodom... Musel som byť v šoku. Cítil som, ako sa moje telo pohybuje – bolo to, akoby som tam bol aj nebol. Schodisko bolo plné ľudí. Divné bolo, že hoci sme všetci podľahli panike, nikto sa nepredbiehal ani do nikoho nestrkal.“

„Hovorí sa, že Newyorčania sú barbari,“ pokúsil som sa o humor, aby som rozptýlil napätú atmosféru.

„Konečne som sa dostal von. Všade vládol zmätok. Ľudia bežali, kričali, bolo tam plno hasičov a policajtov. Karen sa mi v tom dave stratila – jednoducho zmizla. A potom som počul...“ Zasa zmĺkol a nadýchol sa.

„Čo si počul, Reed?“

„Rozbehol som sa doprava, ale videl som – chcem povedať, cítil som – že ma čosi stiahlo doľava, a na chvíľku som zazrel starého otca. Zabočil som teda doľava a len čo som to urobil, čosi spadlo na zem vedľa mňa. Minulo ma to možno o pol metra – a celého ma ostriekalo – a ten zvuk, keď narazilo na zem. Bolo to ako žuch,“ oči sa mu zaliali slzami.

„Čo ťa to takmer zasiahlo? Čo si počul?“ kládol som mu rýchlo ďalšie otázky.

„Počul som iba žuch,“ odpovedal s triaškou.

„Žuch?“ nechápal som, čo tým myslí.

„Žuch, Mark, žuch!“ opakoval. „Bolo to telo, spadlo na zem. Ľudské telo – spadlo vedľa mňa. Celého ma ostriekalo.“ Reed začal vzlykať. Vždy keď zatvorím oči a chcem zaspať, počujem ten zvuk... to žuchnutie.“

Cítil som, ako sa mi do očí hrnú slzy.

„Keby tam nebol starý otec Theorin, bolo by pristálo na mne,“ vzlykal Reed.

Zhrozene som si spomenul na televízne zábery ľudí uväznených nad miestom, kde narazilo lietadlo. Mnohí si zvolili radšej smrť skokom, než by sa dali upáliť zaživa. Vďaka rozprávaniu Reeda som si o tom urobil reálny obraz.

„Spanikáril som. Bolo mi z toho na vracanie,“ zvolal. Detaily mojej predtuchy. Desivo známe.

„Bežal som a strhol ma dav. Spadol som a začali po mne šliapať. Pomyslel som si, že teraz zomriem.” Posledné slová takmer skríkol. Triasol sa, len s námahou sa ovládal.

„Ale potom som ho zasa počul. Starý otec na mňa kričal, vlastne nekričal – bol v mojej hlave – a povedal: ,Vstávaj, chlapče! Musíš žiť!‘“

Fascinovane som ho počúval.

„Ale nemohol som vstať. Ľudia bežali – šliapali po mne,“ pokračoval a snažil sa potlačiť slzy.

„Potom ma ten hasič – nejaký Hispánec – postavil na nohy a opýtal sa ma, či môžem chodiť. Videl som mu na očiach, ako sa bojí,“ konštatoval Reed so zatvorenými očami.

„Zachránil ťa,“ vyslovil som potichu svoju domnienku.

„Áno, zachránil, a neviem, ako ma v tom dave mohol nájsť. Nikoho iného som si v živote nevážil tak ako jeho. Nie preto, lebo ma zachránil, ale sám bol vystrašený na smrť, a predsa robil svoju prácu – staral sa viac o druhých ako o svoj život.“

Obaja sme zmĺkli, Reed sa trochu upokojil.

„Mark, musíš mi veriť. Keby tam nebol duch starého otca, nebol by som teraz tu. Je to, akoby sem prišiel z neba. Povedal mi, aby som odišiel, zavolal ma z výťahu a nasmeroval ma, kam mám bežať – dokonca si myslím, že poslal toho hasiča, aby ma zachránil. Som za to vďačný, ale zároveň mám pocit viny, že žijem.“

„Pocit viny človeka, ktorý prežil?“

„Tak to nazýva môj psychológ.“

S trasúcimi rukami siahol do vrecka, vybral balíček cigariet a zapaľovač. Nevedel som, že fajčí.

„Vieš čo, predpisy firmy zakazujú fajčenie v týchto priestoroch,“ namietol som váhavo.

„Musím si upokojiť nervy,“ predsa len si zapálil.

„Reed, nemal by si fajčiť, nerobí ti to dobre.“

„Ach, akože ma to zabije?“ opýtal sa cez oblak dymu.

„No, je to taký zlozvyk,“ pokúsil som sa o chabý argument. Reed si potiahol z cigarety, pousmial sa a odpovedal:

„Fajčenie ťa nepošle do pekla – iba smrdíš, akoby si tam bol.“

Potom mu úsmev z tváre zmizol a dodal: „A ja som tam bol.“

Duchovný kontakt má obrovský dosah a môže nám pomáhať mnohými spôsobmi. Duchovné vnímanie prítomnosti zachránilo Reedovi život.

Mojej priateľke Emme prinieslo pokoj a jasnú myseľ na konci života.

Emma, staršia žena, žila v Juhoafrickej republike. Keď raz počúvala rádio, vysielali práve moje interview, a tak sa dozvedela o mne i mojich názoroch na večnú podstatu života. Rozhodla sa, že mi pošle email.

Keď som si ho prečítal, niečo – či skôr niekto – vo mne vyvolalo pocit, že by som sa mal s ňou spojiť. Napísal som jej, že by som privítal možnosť, ak by som s ňou mohol hovoriť osobne. Na druhý deň som dostal inštrukcie, ako a kedy sa stretneme prostredníctvom internetu.

Keď sme nadviazali spojenie a uvidel som ju na obrazovke, bol som prekvapený. Emma ležala na nemocničnom lôžku – podopreli ju tak, aby videla monitor a mohla rozprávať smerom ku kamere. Vyzerala veľmi chudá, krehká. Ťažko mi bolo uveriť, že niekto tak ťažko chorý si dal takú námahu, aby sa mohol so mnou porozprávať.

Vedľa nej stál mladý juhoafrický ošetrovateľ v snehobielom plášti. „Budem tu pri vás, madam, ak budete niečo potrebovať,“ povedal jej a vystúpil zo záberu kamery.

„Tieto počítače – no, nie je to niečo úžasné?“ usmiala sa do kamery.

„Áno, to určite,“ odvetil som.

„Mám rakovinu. Povedali mi, že už nebudem žiť dlho.“ V modrých očiach sa zablysol náznak hnev na rakovinu, ktorá ju zožierala. „Som vyrovnaná s tým, že pôjdem domov. Nikdy som sa nebála smrti. Mám pocit, že som všetko dokončila – jednoducho prišiel môj čas.“

Hlboko na mňa zapôsobila jej odvaha zoči-voči hroziacej smrti a chcel som jej nejako pomôcť. Aj keď viem, že smrť je iba prechod, na väčšinu ľudí pôsobí desivo. No Emma – tento lúč svetla – akoby sa ničoho nebála.

„Cítim okolo seba duchov. Ak to dokážete, Mark, rada by som vedela, kto to je,“ požiadala ma.

Verím, že modlitba zvyšuje frekvenciu vibrácií. „Mohli by sme toto stretnutie začať modlitbou?“ opýtal som sa. Keď prikývla, zatvoril som oči a poprosil som Boha, aby nás sprevádzal. Potom som pocítil spojenie s druhým brehom.

Keď som skončil, videl som, že Emma na mňa uprene pozerá, a tak som začal: „Vidím tri ženy. Dve sú na úrovni rodičov, tretia na úrovni starého rodiča, všetky sú spojené s rodinou z matkinej strany.“

Emma počúvala bez slova.

„Majú k vám veľmi blízky vzťah. Mám pocit, akoby to bola mama, teta a stará mama. Vaša mama, alebo žena, ktorú vnímam ako vašu mamu, má veľmi svetlé vlasy – biele vlasy – a jasné modré oči. Vidím v nich úžasnú srdečnosť,“ opísal som jej svoje pocity.

Emma prikývla a povedala: „Pokračujte, prosím.“

„Na vašej mame veľmi výrazne vnímam jej ruky. Sú jemné, hrejivé. Cítim, s akou nehou berie vašu ruku do svojej. Hovorí, že svoju silu získavate od nej.“

„Mama mala také láskavé ruky – áno, boli veľmi jemné a vrelé,“ potvrdila Emma.

„Vaša teta je chudá žena. Nosila okuliare a vlasy mala väčšmi sivé než biele. Bola to tichá osoba, nedávala najavo pocity a nesťažovala sa, keď s ňou zle zaobchádzali. Nikomu neprezradila, ako veľa trpela citovo. V mnohých smeroch stelesňuje to, čo by sa dalo nazvať dlhé utrpenie,“ pokračoval som.

„Teta Justine,“ vzdychla Emma, „taká nešťastná žena.“

„Odkazuje vám, že na druhom brehu netrpí a že bolesť, ktorou prechádzate v hmotnom svete, je len bránou do radostného života na druhom brehu – také to bolo aspoň pre ňu. Chce, aby som vám to povedal.“

„A čo stará mama?“ vyzvedala Emma.

„Energia starej mamy je celkom iná. Samu seba opisuje ako osobu, ktorá rozdáva úlohy deťom.“

Emma prikývla, chcela niečo povedať, no rozkašľala sa.

„Stará mama nebola diktátorská, no potrpela si na disciplínu. Chcela, aby sa jej dcéry mali lepšie než ona, a viedla ich k tomu, aby sa väčšmi snažili. Jej silná osobnosť ďaleko presahovala vašu tetu, ale nie vašu mamu. Vaša mama vedela, ako sa vyrovnať s jej silnou povahou.“

„Vystihli ste ich osobnosti,“ povedala Emma, pričom sa snažila potlačiť ďalší záchvat kašľa. „Čo mi odkazujú?“

„Na druhom brehu teraz pôsobia ako jedna bytosť. Žijú v pokoji a mám pocit, že vás všetky opatrujú. Chcú vás ušetriť kalichu horkosti, no vedia aj to, že vaša cesta sa nekončí – je to skôr nový začiatok. Chcú, aby ste to pochopili, aby ste boli sústredená vždy na svetlo a nikdy nepodľahli strachu. Z pokoja, ktorý z nich vyžaruje, usudzujem, že sú na druhom brehu v nebeskej dimenzii.“

Emma sa zasa rozkašľala a do záberu kamery vstúpil ošetrovateľ. Vystrel ruku ku klávesnici a povedal: „Nadnes to stačí, pani Emma.“

Monitor zhasol. O niekoľko dní som dostal od Emmy email.

Milý Mark,

viem, že si robíte o mňa starosti. Nemusíte sa o mňa trápiť. Mala som dobrý život. Chcem sa Vám poďakovať za stretnutie. Vaše informácie boli presné. Veľmi Vám ďakujem. Je úžasné, keď viem, že budú tam, keď prejdem, a že mi stále pomáhajú. Nebo znie tak nádherne.

Myslím, že utrpením sa veľa učíme. Zušľachťuje nás a vďaka nemu sme vnímavejší k utrpeniu druhých. Akosi tuším, že rakovina mi bola súdená, že je to v poriadku.

V poslednom čase som veľmi unavená, ale všetko dávam do poriadku. V tele cítim horúčavu a niekedy býva veľmi intenzívna, čo ma vyčerpáva. Snažím sa byť silná a prosím Boha a jeho anjelov, aby to netrvalo dlho. Teším sa, až budem von z tela a voľná.

Nech Vás žehná Boh

Emma.

Niekoľko mesiacov sme si potom písali. Emaily od nej boli čoraz kratšie, akoby vyjadrovali postupný úbytok životných síl, až napokon prestali prichádzať.

Raz dopoludnia som bol v pracovni a napadlo mi, že zavolám do hospicu, kde ležala. Nebol som jej príbuzný a vedel som, že mi nebudú chcieť poskytnúť informácie. V tej chvíli som pocítil prítomnosť láskyplnej osoby. Bola to Emma – zomrela a odišla na druhý breh. Zmocnil sa ma smútok, lebo som stratil priateľku, a zároveň som bol rád, lebo jej utrpenie sa skončilo. Bol som poctený, že som sa mohol dotknúť srdca odvážnej ženy, ktorá pristúpila k smrti vyrovnaná a s jasnou mysľou.

Duchovné vnímanie diania okolo nás prináša veľa výhod. Toto vnímanie môže byť celkom výrazné alebo veľmi jemné – no vždy je dôležité. Posolstvá pre Reeda a Emmu boli veľmi rozdielne, no vďaka tomu, že posolstvá z duchovného sveta neignorovali, presvedčili sa, že dostali dar od Boha.