Start

Ernest Hemingway

FOR WHOM THE BELLS TOLLS

Copyright © by Hemingway Foreign Rights Trust

Translation © 1959 by Alfonz Bednár

Epilogue © 2015 by Marián Gazdík

Jacket design © 2015 by Zdeněk Ziegler

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu For Whom the Bells Tolls (Charles Scribner’s & Sons, New York)

Preložil Alfonz Bednár.

Doslov napísal Marián Gazdík.

Korigovala Alexandra Hríbiková.

Obálku navrhol Zdeněk Ziegler.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v edícii Odeon

v roku 2015 ako svoju 764. publikáciu v elektronickej podobe.

V Ikare prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4174-9

Nikto nie je ostrovom samým pre seba; každý je kusom pevniny, kusom súše; a ak more odmyje hrudu, Európa sa zmenší, akoby sa stratil výbežok zeme alebo sídlo tvojich priateľov, či tvoje vlastné; smrť každého človeka umenší mňa, lebo ja som súčasťou človečenstva; a preto sa nikdy nepýtaj, komu zvonia do hrobu; zvonia tebe.

JOHN DONNE

1 . KAPITOLA

Ležal na hnedej lesnej zemi, zapadanej ihličím, bradu mal na zložených rukách a vysoko nad hlavou mu vo vrchovcoch sosien dul vietor. Kde ležal, stráň sa skláňala mierne, ale poniže bol strmý svah a tam videl tmavú asfaltovú cestu, vinúcu sa priesmykom. Vedľa cesty tiekla bystrina a hlboko pod priesmykom videl na bystrine pílu a vodu padajúcu z úpustu, belejúcu sa na letnom slnci.

„To je tá píla?“ opýtal sa.

„Áno.“

„Už sa na ňu nepamätám.“

„Postavili ju, keď si odišiel. Stará píla je tam nižšie, veľmi hlboko pod priesmykom.“

Na lesnej zemi rozprestrel kópiu vojenskej mapy a pozorne sa do nej zahľadel. Starec sa mu díval ponad plece. Bol to nízky, silný starý muž v čiernej dedinskej halene, v sivých nohaviciach, pevných ako plech, a na nohách mal plátenky s lykovou podrážkou. Ešte ťažko dýchal po výstupe a rukou sa opieral o jeden z dvoch ťažkých plecniakov, ktoré ta boli vyniesli.

„Tak odtiaľto nevidno most.“

„Nie,“ povedal starec. „Toto je schodný bok priesmyku, potok tu tečie pomaly. Na druhej strane, tam, kde sa cesta stráca v tých stromoch, je hneď veľká strmina a príkra úžľabina...“

„Ešte sa na ňu pamätám.“

„A most je nad úžľabinou.“

„A kde sú stráže?“

„Jedna je tam pri píle.“

Mladý muž, ktorý prezeral kraj, vytiahol z vrecka na vyšedivenej flanelovej košeli ďalekohľad, vreckovkou utrel šošovky, pokrútil okulármi, až sa mu zrazu pri píle ukázali dosky, pri dverách videl drevenú lavicu, obrovskú hŕbu pilín, navŕšenú za otvorenou šopou, v ktorej bola cirkulárka, a kus rizne, ktorou spúšťali drevo zo svahu za bystrinou. Bystrina bola v ďalekohľade jasná a hladká a z ohybu padajúcej vody sa vo vetre od úpustu niesla vodná spŕška.

„Tam nie je stráž.“

„Z domu pri píle sa dymí,“ povedal starec. „A majú tam aj bielizeň povešanú.“

„Vidím, ale stráž nie.“

„Možno je v chládku,“ vysvetľoval starec. „Teraz je tam horúco. Možno je v chládku na druhom boku a na druhý bok nevidíme.“

„Asi. A kde je ďalšia stráž?“

„Poniže mosta. V cestárskej búde – päť kilometrov od vrcholu priesmyku.“

„Koľko vojakov je tu?“ Ukázal na pílu.

„Asi štyria a desiatnik.“

„A dole?“

„Tam viac. To sa dozviem.“

„A pri moste?“

„Tam vždy dvaja. Na každom konci jeden.“

„Budeme potrebovať dosť mužov,“ povedal. „Koľko chlapov môžeš zohnať?“

„Môžem doviesť, koľko chceš,“ povedal starec. „Teraz je tu v horách mnoho ľudí.“

„Koľko?“

„Je ich tu aj vyše sto. Ale v malých skupinách. Koľko chlapov budeš potrebovať?“

„To ti poviem, až si prezrieme most.“

„Chceš si ho prezrieť teraz?“

„Nie. Teraz by som išiel niekam skryť tieto výbušniny, kým ich nebudeme potrebovať. Rád by som ich skryl na celkom bezpečnom mieste, a nie ďalej než na pol hodiny od mosta, ak sa dá.“

„To pôjde ľahko,“ povedal starec. „Odtiaľ, kam ideme, je k mostu stále dole brehom. Ale teraz budeme musieť poriadne stúpať, kým sa ta dostaneme. Si hladný?“

„Áno,“ povedal mladý. „Ale jesť budeme až potom. Ako sa voláš? Už som zabudol.“ Bolo preňho zlým znamením, že zabudol.

„Anselmo,“ povedal starec. „Volám sa Anselmo a pochádzam z Barco de Ávila. Daj, pomôžem ti s tým plecniakom!“ Mladý, vysoký a štíhly chlap so svetlými vlasmi, vyblednutými od slnka, s vetrom ošľahanou, opálenou tvárou, oblečený vo flanelovej košeli, vyšedivenej slnkom, v dedinských nohaviciach a lykových plátenkách, sa zohol, prestrčil ruku popod remeň na plecniaku a ťažký plecniak si vyhodil na chrbát. Potom prestrčil ruku i popod druhý remeň a plecniak si upravil na chrbte. Košeľu mal ešte stále mokrú na mieste, kde mu na nej ležal plecniak.

„Už ho mám na chrbte,“ povedal. „Ako pôjdeme?“

„Budeme liezť,“ povedal Anselmo.

Zohnutí pod ťarchou plecniakov, spotení, stúpali stále sosnovým lesom pokrývajúcim stráň. Mladý nikde nevidel chodník, ale aj tak išli ďalej po stráni, prekročili maličkú bystrinu a starec sa pustil popredu po okraji skalnatého koryta. Cesta už bola strmšia a ťažšia, až nakoniec bystrina akoby tam padala z okraja hladkého žulového brala, dvíhajúceho sa nad nimi, a starec počkal na úpätí brala na mladého, kým neprišiel k nemu.

„Ako sa ti ide?“

„Dobre,“ povedal mladý. Veľmi sa potil a od prudkého výstupu mu šklbalo svalmi na stehnách.

„Tu ma počkaj! Idem dopredu a ohlásim sa. Iste nechceš, aby na teba strieľali, keď toto nesieš.“

„Ani náhodou,“ povedal mladík. „Je to ďaleko?“

„Už je to celkom blízko. Ako sa voláš ty?“

„Roberto,“ povedal mladý. Zložil si plecniak z chrbta a zľahka ho postavil na zem medzi dva balvany pri koryte bystriny.

„Počkaj tu, Roberto, vrátim sa po teba.“

„Dobre,“ odpovedal mladý. „A pôjdeme touto cestou aj k mostu?“

„Nie. K mostu pôjdeme inou. Kratšou a ľahšou.“

„Nerád by som tento materiál nechal príliš ďaleko od mosta.“

„Veď uvidíš. Ak nebudeš spokojný, pohľadáme inde.“

„Uvidíme,“ povedal mladý.

Sadol si k plecniakom a díval sa na starého, ako lezie na bralo; liezol naň ľahko, a podľa toho, ako bez hľadania nachádzal záchytky pre ruky, mladík vedel, že tadiaľ liezol už neraz. Ale nech už bol hore, kto chcel, dával veľký pozor, aby po sebe nezanechal stopy.

Mladý, menom Robert Jordan, bol náramne hladný a mal veľké obavy. Hladný býval často, ale obavy nemával, lebo mu nezáležalo na tom, čo sa mu stane, a zo skúsenosti vedel, ako ľahko sa človek môže v tomto kraji pohybovať za nepriateľskými líniami. Ľahko sa možno pohybovať za nimi, takisto ľahko ich možno i prejsť, ak má človek dobrého sprievodcu. Ťažké je len premýšľať, čo sa človeku stane, ak ho chytia; to a rozhodnúť sa, komu dôverovať. Ľuďom, s ktorými človek pracuje, musí dôverovať úplne, alebo vôbec nie, a teraz sa treba rozhodnúť, komu dôverovať. Ani pre to, ani pre ono nemal obavy. Išlo o iné veci.

Anselmo je dobrý sprievodca a vie obdivuhodne chodiť po horách. Aj Robert Jordan bol obstojný chodec, ale pretože kráčal za starcom už od úsvitu, vedel, že starec by ho vládal uchodiť na smrť. Robert Jordan dôveroval starému Anselmovi vo všetkom okrem úsudku. Ešte nemal príležitosť vyskúšať jeho úsudok, a aj tak si úsudok mohol utvoriť iba sám. Nie, nestaral sa o Anselma a problém s mostom mu nerobil väčšie ťažkosti než mnohé iné problémy. Vedel vyhodiť do vzduchu hocijaký most, na aký len bolo možné pomyslieť, a vyhodil už mosty rozličných veľkostí a konštrukcií. Vo dvoch plecniakoch mal dosť výbušnín a všetok výstroj, aby vyhodil do vzduchu i tento most, aj keby bol dvakrát taký veľký, ako mu ho opísal Anselmo alebo ako ho mal v spomienkach z výletu, keď cezeň išiel do La Granjy v roku 1933, alebo ako mu Golz prečítal opis pred dvoma dňami večer v izbe na poschodí v dome neďaleko Escorialu.

„Vyhodiť most, to je nič,“ povedal Golz, lampa mu svietila na zjazvenú vyholenú hlavu, a ukázal ceruzkou na veľkú mapu. „Rozumiete?“

„Áno, rozumiem.“

„Vôbec nič. Len tak vyhodiť most, to je málo.“

„Áno, súdruh generál.“

„Vyhodiť most v určitej hodine, stanovenej podľa času určeného na útok, to je to, tak to má byť. Chápete to, prirodzene. To je správne a tak to treba spraviť.“

Golz pozrel na ceruzku, potom si ňou poklopkal po zuboch.

Robert Jordan nepovedal nič.

„Rozumiete, tak je to správne a tak to treba spraviť,“ pokračoval Golz, díval sa naňho a kýval hlavou. Potom ceruzkou poklopkal po mape. „Ja by som to chcel takto vykonať. Ale tak sa to nedá.“

„Prečo, súdruh generál?“

„Prečo?“ opýtal sa nahnevane Golz. „Toľko útokov ste už videli, a pýtate sa ma prečo? kde je záruka, že môj rozkaz nezmenia? kde je záruka, že útok nebude odvolaný? kde je záruka, že sa útok neodloží? kde je záruka, že sa nezačne o šesť hodín neskôr, než sa má? Bol už vôbec nejaký útok taký, ako mal byť?“

„Začne sa v pravý čas, ak to bude váš útok,“ povedal mu Robert Jordan.

„To nie je môj útok,“ povedal Golz. „Ja uskutočňujem útoky. Ale nie sú moje. Delostrelectvo nie je moje. Musím oň prosiť. Nikdy nedostanem, o čo žiadam, aj keď mi to musia dať. Ale to je najmenej. Sú pritom aj iné veci. Viete, akí sú to ľudia. O tom sa nemusíme zhovárať. Vždy do toho čosi príde. Vždy sa niekto zamieša. Tak dajte pozor, aby ste rozumeli!“

„Kedy treba vyhodiť most?“ opýtal sa Robert Jordan.

„Len čo sa útok začne. Len čo sa útok začne, prv nie. Tak, aby po ceste nemohli prísť nijaké posily.“ Ukázal ceruzkou.

„Musím si byť istý, že nič po tej ceste nepríde.“

„A kedy bude útok?“

„To vám poviem. Ale deň a hodinu musíte pokladať len za orientačný údaj. Musíte sa na ten čas pripraviť. Most vyhodíte, až sa útok začne. Vidíte?“ Ukázal ceruzkou. „Jediná cesta, po ktorej môžu dopraviť posily. Jediná cesta, po ktorej môžu prísť s tankmi alebo delostrelectvom, či dokonca s nákladnými autami k priesmyku, na ktorý budem útočiť. Musím vedieť, že ten most vyletel. Nie prv, lebo by ho mohli opraviť, ak by sa útok odložil. Nie. Musí vyletieť, až sa útok začne, a ja musím vedieť, že vyletel. Sú tam len dvaja strážni. Chlap, ktorý pôjde s vami, práve odtiaľ prišiel. Je to vraj veľmi spoľahlivý človek. Uvidíte. V horách má ľudí. Zožeňte si toľko chlapov, koľko budete potrebovať! použite ich tak málo, ako budete môcť, ale vezmite si toľko, aby ste ich mali dosť! O tomto vám predsa nemusím rozprávať.“

„A ako mám vedieť, že útok sa už začal?“

„Zaútočí celá divízia. Prípravou na útok bude letecké bombardovanie. Veď nie ste hluchý, nie?“

„Tak až lietadlá zhodia bomby, môžem to pokladať za začiatok útoku?“

„To nemožno vždy pokladať za isté,“ povedal Golz a pokrútil hlavou. „Ale v tomto prípade môžete. Bude to môj útok.“

„Rozumiem,“ povedal Robert Jordan. „Nemôžem povedať, že sa mi to veľmi páči.“

„Ani mne sa to veľmi nepáči. Ak sa vám do toho nechce, povedzte to hneď teraz! Ak myslíte, že to nebudete môcť vykonať, povedzte to hneď!“

„Vykonám to,“ povedal mu Robert Jordan. „Vykonám to, ako treba.“

„Len jedno chcem vedieť,“ povedal Golz. „Ide o to, aby nič neprešlo po moste. Len o to ide.“

„Rozumiem.“

„Nerád žiadam ľudí, aby robili takéto veci a takto,“ pokračoval Golz. „Nemohol by som vám dať rozkaz, aby ste to vykonali. Chápem, čo by ste boli nútený urobiť za takýchto podmienok. Vysvetľujem veľmi starostlivo, aby ste to pochopili a aby ste pochopili všetky možné ťažkosti a význam veci.“

„A ako budete postupovať na La Granju, ak most vyhodíme?“

„Pri postupe počítame s tým, že ho opravíme, až dobyjeme priesmyk. Je to veľmi komplikovaná a krásna operácia. Taká komplikovaná a krásna ako vždy. Plán vypracovali v Madride. Je to ďalšie majstrovské dielo neúspešného profesora Vicenta Roja. Ja sa podujmem na útok, a podujmem sa naň, ako vždy, s nedostatočnými silami. Aj napriek tomu sa táto operácia môže podariť. Cítim sa pri tomto omnoho lepšie ako obyčajne. Môže sa podariť, ak ten most vyletí do vzduchu. Možno dobyjeme Segoviu. Pozrite, ukážem vám, ako to pôjde! Vidíte? Cieľom útoku nie je vrchol priesmyku. Ten je istý. Cieľ je oveľa ďalej. Pozrite! Tu... Takto!“

„Najradšej by som o tom nič nevedel,“ povedal mu Robert Jordan.

„Veru,“ povedal Golz. „Človeka to na druhej strane menej tlačí, čo?“

„Vždy by som najradšej nič nevedel. Nech sa stane hocičo, nič by som nemohol vyzradiť.“

„Lepšie je nevedieť.“ Golz si prešiel ceruzkou po čele.

„Často by som ani ja najradšej nič nevedel. Ale viete už o moste všetko, čo máte vedieť?“

„Áno. Už viem.“

„Myslím, že viete,“ povedal mu Golz. „Nebudem vám tu o tom rečniť. Vypime si! Od takých dlhých rečí vždy veľmi vysmädnem, súdruh Jordan. V španielčine máte smiešne meno, súdruh Chordan.“

„Ako sa po španielsky vyslovuje Golz, súdruh generál?“

„Choc,“ povedal Golz, zaškeril sa a meno mu vyletelo z hrdla, akoby zachrochtal od kašľa. „Choc,“ zachrčal

„Súdruh generál Choc. Keby som bol vedel, ako vyslovujú Golz po španielsky, bol by som si vybral krajšie meno, keď som sem išiel bojovať. Pomyslite si: prídem sem veliť divízii a môžem si vybrať meno, aké chcem, a vyberiem si Choc! Cheneral Choc! Teraz ho už nemožno zmeniť. Ako sa vám páči partizánska činnosť?“ Bol to ruský výraz na označenie zázemnej gerily.

„Veľmi,“ povedal mu Robert Jordan. Usmial sa: „Na čerstvom vzduchu je zdravo.“

„Aj mne sa to veľmi páčilo, keď som bol vo vašich rokoch,“ povedal Golz. „Vraj viete výborne vyhadzovať mosty. Veľmi vedecky. Tak som počul. Sám som vás ešte nevidel pri ničom takom. Možno sú to len reči, možno neviete nič. Naozaj ich vyhadzujete?“ začal žartovať. „Vypite si!“ podal Robertovi Jordanovi pohár španielskej pálenky. „Vy naozaj vyhadzujete mosty?“

„Niekedy.“

„Pri tomto moste sa nespoliehajte na nijaké niekedy! Nie, už sa o tom nezhovárajme! O tom moste už viete dosť. Je to vážna vec, takže si môžeme aj poriadne zažartovať. Počujte, máte na druhej strane frontu mnoho dievčat?“

„Nie, niet času na dievčatá.“

„To by som nepovedal. Čím nepravidelnejšia služba, tým nepravidelnejší život. Vy máte veľmi nepravidelnú službu. A mali by ste sa dať ostrihať.“

„Ostrihaný som, ako treba,“ povedal Robert Jordan. Bol by ale hlupák, keby si dal vyholiť hlavu ako Golz. „Mám dosť starostí aj bez dievčat,“ povedal pochmúrne. „Akú uniformu si mám obliecť?“ opýtal sa Robert Jordan.

„Nijakú,“ odpovedal mu Golz. „Vlasy máte ostrihané celkom dobre. Ja si vás len doberám. Veľmi sa odo mňa líšite,“ povedal Golz a opäť nalial do pohárikov.

„Človek nikdy nemyslí len na dievčatá. Ja nemyslím nikdy. Prečo by som mal myslieť? Nikdy nemyslím. Neusilujte sa ma nútiť, aby som myslel!“ ktosi zo štábu, čo sedel na stoličke a kreslil niečo v mape na rysovacej tabuli, zavrčal na neho rečou, ktorej Robert Jordan nerozumel

„Nefrfli!“ povedal mu Golz po anglicky. „Robím si žarty, keď sa mi chce. Som veľmi vážny človek, a preto si môžem robiť žarty. Tak dopite a choďte! Rozumiete už všetkému, hm?“

„Áno,“ odpovedal na to Robert Jordan, „rozumiem.“ podali si ruky, zasalutoval a odišiel k štábnemu autu, v ktorom čakal starec a spal, a keď prešli po ceste cez Guadarramu, starec ešte stále spal, aj hore navacerradskou cestou k turistickej chate, kde si Robert Jordan tri hodiny pospal a potom sa pustili ďalej.

Vtedy videl Golza posledný raz, jeho čudnú bielu tvár, nikdy neopálenú, jastrabie oči, veľký nos a tenké pery a vyholenú hlavu, zbrázdenú vráskami a jazvami. Zajtra večer za tmy budú na ceste pred Escorialom dlhé rady nákladných áut, potme poberú pechotu, chlapi, ťažko naložení, sa vyškriabu na autá, guľometné družstvá si povykladajú na autá guľomety, tanky vyjdú po líhach na dlhé tankové vlečniaky, prepravia divíziu v noci do útoku na priesmyk. Na to netreba myslieť. To sa ho netýka. To je Golzova vec. On má len jedno na starosti, na to musí myslieť, jasne si to musí premyslieť a rátať so všetkým, čo sa môže stať, a netrápiť sa nad tým. Trápiť sa obavami je práve také zlé, ako trpieť strachom. To len všetko sťažuje.

Sedel pri bystrine, hľadel na čistú vodu, ako tečie pomedzi skaly, a keď pozrel na druhú stranu potoka, zbadal, že tam je hustý porast žeruchy. Prešiel bystrinu, dva razy odtrhol za hrsť, umyl uhlinené korienky v tečúcej vode a potom si opäť sadol k plecniaku a jedol čisté, chladné lístky a ostrú, korenisto chutiacu byľ. Kľakol si k bystrine, posunul si pištoľ po opasku až na kríže, aby sa mu nenamočila, s rukami na kameňoch sa sklonil a napil z potoka. Voda bola studená, až pri pití pociťoval bolesť.

Zdvihol sa na rukách, obrátil hlavu a videl, že starec už schádza po brale. Išiel s ním ešte ktosi, tiež v čiernej dedinskej halene a v tmavosivých nohaviciach, v šatách, ktoré v tamojšom kraji ľudia nosili takmer ako uniformu, na nohách mal lykové plátenky a na chrbte prehodenú karabínu. Na hlave nemal nič. Obaja sa spúšťali po skalách ani kozy. prišli a Robert Jordan vstal.

„Salud, camarada!“ povedal chlapovi s karabínou a usmial sa.

„Salud!“ odpovedal chlap pochmúrne. Robert Jordan mu pozrel na ťažkú tvár porastenú strniskom. Bola takmer okrúhla, aj hlavu mal guľatú a vtisnutú medzi plecami. Oči malé a príliš ďaleko od seba, uši malé a pritlačené k hlave. Bol to zavalitý chlap strednej výšky a mal veľké ruky a nohy. Nos prevalený, ústa v jednom kútiku preseknuté a jazva cez hornú a dolnú peru prerážala strniskom na tvári.

Starec naňho ukázal hlavou a usmial sa.

„On je tu veliteľ,“ povedal s úsmevom, nato zohol ruku, akoby chcel ukázať vystupujúce svaly, a pozrel na chlapa s karabínou s polovýsmešným obdivom. „Veľmi silný chlap.“

„Vidím,“ povedal Robert Jordan a opäť sa usmial. Chlap sa mu nepáčil a v duchu sa vôbec neusmieval.

„Čím sa môžeš legitimovať?“ opýtal sa chlap s karabínou. Robert Jordan rozopol zatvárací špendlík, ktorým mal pripnutú chlopňu na vrecku, a z ľavého náprsného vrecka na flanelovej košeli vytiahol zložený papier, podal ho chlapovi; ten ho otvoril, pochybovačne naň pozrel a poobracal ho v rukách.

Nevie čítať, všimol si Robert Jordan.

„Pozri na pečiatku!“ povedal.

Starec ukázal na pečiatku, chlap s karabínou si ju prezeral a obracal v prstoch.

„Aká je to pečiatka?“

„Ešte si ju nevidel?“

„Nie.“

„Sú tam dve,“ povedal mu Robert Jordan. Jedna je SIM, vojenská spravodajská služba. Druhá generálny štáb.“

„Áno, takú pečiatku som už videl. Ale tu nikto nie je veliteľom, iba ja,“ povedal chlap pochmúrne. „Čo máš v tých plecniakoch?“

„Dynamit,“ pyšne povedal starec. „Včera večer sme potme prešli front a celý deň to nesieme po horách.“

„Dynamit sa mi zíde,“ povedal chlap s karabínou. Vrátil papier Robertovi Jordanovi a premeral si ho. „Áno. Dynamit sa mi zíde. Koľko ste mi ho doniesli?“

„Tebe som dynamit nedoniesol,“ povedal mu pokojne Robert Jordan. „Dynamit je tu na iné. Ako sa voláš?“

„Čo ťa do toho?“

„To je Pablo,“ povedal starec. Chlap s karabínou pozrel zamračene na oboch.

„Výborne. Veľa dobrého som o tebe počul,“ povedal mu Robert Jordan.

„Čo si počul?“ opýtal sa Pablo.

„Počul som, že si výborný partizánsky veliteľ, že si verný republike, svoju vernosť si dokázal činmi, a že si človek vážny aj udatný. Nesiem ti pozdrav z generálneho štábu.“

„Kde si toto všetko počul?“ opýtal sa Pablo. Robert Jordan si všimol, že lichôtky naňho vôbec nepôsobia.

„Počul som to neraz od Buitraga až po Escorial,“ povedal a vymenoval celý úsek krajiny na druhej strane frontu.

„Nikoho nepoznám ani v Buitragu, ani v Escoriale,“ povedal Pablo.

„Na druhej strane za horami je veľa ľudí, ktorí tam predtým neboli. Odkiaľ pochádzaš?“

„Z Ávily. Načo ti je ten dynamit?“

„Vyhodiť most.“

„Aký most?“

„To je moja vec.“

„Ak je to v tomto kraji, tak je to moja vec. Človek nemôže vyhadzovať mosty tam, kde žije. Musí žiť na jednom mieste a operovať na druhom. Vyznám sa vo veci. Kto ostal nažive teraz, po roku, ten sa vo veci vyzná.“

„Ale toto je moja vec,“ povedal mu Robert Jordan. „Môžeme sa o tom pozhovárať. Pomôžeš nám s tými plecniakmi?“

„Nie,“ povedal Pablo a pokrútil hlavou.

Starec sa k nemu zrazu obrátil a rýchlo a ostro sa s ním začal zhovárať nárečím, ktorému Robert Jordan dobre nerozumel. Bolo to, akoby čítal Queveda. Anselmo rozprával po starokastílsky a hovoril asi toto: „Nie si ty sviňa? Áno. Nie si hovädo? Áno, a aké. Máš rozum? Nie, vôbec nemáš. Prišli sme sem vo veľmi vážnej veci, a ty, aby ťa nič nerušilo v tvojom bydlisku, staviaš svoj brloh nad záujmy ľudstva. Nad záujmy svojho národa. Chod’ niekam aj so svojím otcom potentovaným! Zdvihni ten plecniak!“ Pablo sklopil oči.

„Každý musí robiť, čo môže, a len tak, ako sa dá,“ povedal. „Ja žijem tu, a operujem až za Segoviou. Ak tu budete robiť nepokoje, vyženú nás z týchto hôr. V týchto horách môžeme žiť len tak, že tu nič nerobíme. Tak to robí líška.“

„Áno,“ povedal trpko Anselmo. „Tak to robí líška, a my potrebujeme vlka.“

„Ja som skôr vlk ako ty,“ povedal mu Pablo a Robert Jordan vedel, že už zdvihne plecniak.

„No, no...“ Anselmo naňho pozrel. „Ty si skôr vlk ako ja, a ja mám šesťdesiatosem rokov.“

Odpľul si na zem a pokrútil hlavou.

„To si už taký starý?“ opýtal sa Robert Jordan, lebo videl, že na chvíľu bude všetko v poriadku a že najlepšie bude k tomu trochu prispieť.

„Osemašesťdesiat v júli.“

„Ak ten mesiac dožijeme,“ povedal mu Pablo. „Daj, pomôžem ti s tým plecniakom!“ povedal nato Robertovi Jordanovi. „Ten druhý nechaj starému!“ Vravel už nie pochmúrne, ale takmer smutne. „Je to starý človek, ale veľký silák.“

„Ja vezmem plecniak,“ povedal mu Robert Jordan.

„Nie,“ povedal starec. „Nechaj ho tomuto druhému silákovi!“

„Ja ho vezmem,“ povedal Pablo a z jeho pochmúrnosti zaznel smútok a Roberta Jordana znepokojil. Poznal ten smútok a trápilo ho, že sa tam s ním stretol.

„Daj mi teda karabínu!“ povedal, a keď mu ju Pablo podal, prehodil si ju na chrbát a pohol sa za nimi; všetci vystupovali namáhavo, vliekli sa a štverali po žulovom brale a po jeho hornom okraji ta, kde v lese bola zelená čistina. 

Kráčali okolo lúčky a Robertovi Jordanovi sa bez plecniaka išlo ľahšie, na pleci ho príjemne ostro tlačila karabína namiesto ťažkého plecniaka, pod ktorým sa potil. Všimol si, že na viacerých miestach je tráva spasená a že v zemi sú stopy po koloch, ktoré tam bol niekto pozarážal. V tráve videl chodník, po ktorom vodili k bystrine napájať kone, a po viacerých koňoch tam ostal čerstvý trus. Tu ich priväzujú o koly, aby ich v noci napásli, a vo dne ich skrývajú v lese, pomyslel si. Rád by som vedel, koľko koní má tento Pablo.

Spomenul si, ako zbadal, aj keď si to vtedy neuvedomil, že Pablo má nohavice na kolenách a stehnách vyšúchané doleskla. Ba či má aj čižmy, a či jazdí na koňoch v tých alpargatas? pomyslel si. Iste má dokonalý výstroj. Ale ten smútok sa mi nepáči, pomyslel si. To je zlý smútok. Taký smútok ich chytá, keď majú zbehnúť alebo zradiť. Taký smútok ich zachvacuje pred krachom.

V lese pred nimi zaerdžal kôň a potom pomedzi hnedé kmene sosien, kde len trochu slnečného svetla presvitalo hustými, takmer sa dotýkajúcimi korunami, videl ohradu z povrazov obviazaných okolo stromov. Kone mali hlavu obrátenú k blížiacim sa chlapom a pri koreni jedného stromu pred ohradou boli nahádzané sedlá prikryté nepremokavou plachtou.

Keď ta prišli, obaja chlapi s plecniakmi zastali a Robert Jordan vedel, že musí pochváliť kone.

„Áno,“ povedal „Krásne sú.“ Obrátil sa k Pablovi. „Máš tu hotovú jazdu.“

V povrazovej ohrade bolo päť koní, tri gaštanové, jeden grošiak a jeden hrdzavý. Robert Jordan si ich prezrel najprv všetky spolu, potom ich začal starostlivo očami triediť a po jednom si ich poprezeral. Pablo a Anselmo vedeli, aké dobré sú to kone, a kým Pablo stál hrdo a nie už tak smutne a hľadel na ne s láskou, starec si počínal, akoby to bolo nejaké veľké prekvapenie, ktoré sám pripravil.

„Ako sa ti pozdávajú?“ opýtal sa.

„Všetky som ukoristil,“ povedal Pablo a Robertovi Jordanovi sa zapáčilo, keď počul, ako pyšne to vraví.

„Ten,“ povedal Robert Jordan a ukázal na jedného z gaštanových, na veľkého žrebca s bielou lysinou na čele a s bielou nohou na náručnej strane, „to je kôň!“

Bol to krásny kôň a vyzeral, akoby bol vystúpil z Velázquezovho obrazu.

„Všetky sú dobré,“ povedal Pablo. „Vyznáš sa v koňoch?“

„Áno.“

„To je správne,“ povedal Pablo. „Vidíš na niektorom, že by mu niečo chýbalo?“

Robert Jordan si uvedomil, že teraz mu skúma doklady človek, ktorý nevie čítať.

Kone mali hlavu hore a pozerali na chlapov. Robert Jordan prekĺzol pomedzi dvojité povrazy ohrady a hrdzavého potľapkal po stehne. Oprel sa o povrazy a pozoroval kone, ako obchádzajú okolo ohrady; stál a pozoroval ich ešte chvíľu, keď zastali, potom sa sklonil a vyšiel von pomedzi povrazy.

„Grošovaná kríva na zadnú nohu,“ povedal Pablovi, ani naňho nepozrel. „Kopyto má rozštiepené, a hoci sa to nemusí zhoršiť, ak by ju poriadne podkuli, mohla by ľahnúť, keby išla po veľmi tvrdej zemi.“

„Kopyto už také bolo, keď sme ju chytili,“ povedal Pablo.

„Najlepší, čo tu máte, ten gaštanový žrebec s bielou lysinou, má opuchlinu na hnáte a to sa mi nepáči.“

„To je nič,“ povedal Pablo. „Pred tromi dňami sa udrel. Ak by z toho niečo malo byť, už by sa to bolo ukázalo.“

Stiahol plachtu a ukázal sedlá. Boli tam dve obyčajné vaquerské a či pastierske sedlá, podobné americkým dobytkárskym sedlám, jedno zdobené vaquerské sedlo z ručne vypracovanej kože, s ťažkými strmeňmi s poklepom, a dve vojenské sedlá z čiernej kože.

„Zabili sme dvoch z guardia civil,“ povedal, aby vysvetlil, kde sa tam vzali vojenské sedlá.

„To je vysoká zver.“

„Zosadli na ceste medzi Segoviou a Santa Maria del Real. Zosadli, že skontrolujú doklady kočišovi na voze. Podarilo sa nám ich tak zabiť, že sme neporanili kone.“

„Zabili ste mnohých z guardia civil?“ opýtal sa Robert Jordan.

„Dosť,“ odpovedal Pablo. „Ale iba týchto dvoch tak, že sme neporanili kone.“

„Tu Pablo vyhodil ten vlak pri Arevale,“ povedal Anselmo. „Pablo ho vyhodil.“

„Bol s nami jeden cudzinec a ten ho vyhodil,“ povedal Pablo. „Nepoznáš ho?“

„Ako sa volá?“

„Nepamätám sa. Mal veľmi čudné meno.“

„Ako vyzeral?“

„Plavý ako ty, ale nie taký vysoký, a mal veľké ruky a prelomený nos.“

„Kaškin,“ povedal Robert Jordan. „To bol iste kaškin.“

„Áno,“ prisvedčil Pablo. „Bolo to veľmi čudné meno. Tak nejako znelo. Ako sa má?“

„V apríli zomrel.“

„To sa stane každému,“ povedal Pablo pochmúrne. „To nás čaká všetkých.“

„To čaká všetkých ľudí,“ povedal Anselmo. „To vždy ľudí čakalo. Čo je to s tebou, človeče? Bolí ťa brucho?“

„Sú veľmi silní,“ povedal Pablo. Znelo to, akoby sa zhováral sám so sebou. Smutne pozrel po koňoch. „Neviete si predstaviť, akí sú silní. Vidím, že sú čoraz silnejší, čoraz lepšie vyzbrojení. Vždy majú viac materiálu. Ja mám takéto kone! A čo môžem čakať? Že budú na mňa poľovať a že umriem. Nič iné.“

„Ty poľuješ na nich, oni na teba,“ povedal mu Anselmo.

„Nie,“ odpovedal Pablo. „Nie, už nie. A ak teraz odídeme z týchto hôr, kam sa pohneme? To mi povedz! kam sa pohneme?“

„V Španielsku je veľa hôr. Ak človek odíde odtiaľto, môže ísť do Sierry de Gredos.“

„Ale ja už nie,“ povedal Pablo. „Už som ustatý, čo toľko na mňa poľujú. Tu nám je celkom dobre. No a ak vy teraz vyhodíte most, opäť budú na nás poľovať. Ak sa dozvedia, že sme tu, a začnú nás hľadať lietadlami, nájdu nás. Ak pošlú Maurov, aby nás vyhnali, nájdu nás a my budeme musieť ísť. Už mám toho všetkého dosť. Počuješ?“ Obrátil sa k Robertovi Jordanovi. „Aké právo máš ty, cudzinec, prísť sem a rozkazovať mi, čo mám robiť?“

„Ja ti nič neprikazujem,“ odpovedal Robert Jordan.

„Ale nakoniec rozkážeš,“ povedal mu Pablo. „To. To je to svinstvo.“

Ukázal na dva ťažké plecniaky, ktoré zložili na zem, kým sa dívali na kone. Pohľad na kone akoby to všetko v ňom rozvíril, a keď videl, že Robert Jordan sa vyzná v koňoch, rozviazal sa mu jazyk. Všetci traja stáli pri povrazovej ohrade a slnko kde-tu svietilo gaštanovému žrebcovi na srsť. Pablo pozrel naňho a potom kopol do ťažkého plecniaka.

„Toto je to svinstvo.“

„Ja som sem prišiel iba vykonať svoju povinnosť,“ povedal mu Robert Jordan. „Prišiel som na rozkaz tých, ktorí vedú vojnu. Ak ťa žiadam, aby si mi pomohol, môžeš odmietnuť a nájdem si iných, ktorí mi pomôžu. A ešte som ťa ani nežiadal o pomoc. Musím konať podľa rozkazu a môžem ti povedať, že ide o dôležitú vec. Že som cudzinec, to nie je moja chyba. Radšej by som sa tu bol narodil.“

„Mne teraz ide najviac o to, aby si nám tu dal pokoj,“ povedal Pablo. „Podľa mňa sa ja teraz musím starať o tých, čo sú so mnou, a o seba.“

„O seba. Áno,“ povedal Anselmo. „Stále a už dávno len o seba. O seba a svoje kone. Kým si nemal kone, držal si s nami. Teraz máme z teba len o jedného kapitalistu viac.“

„To nie je pravda,“ povedal mu Pablo. „Neprestajne vystavujem koníky nebezpečenstvu len preto, že bojujem za vec.“

„Veľmi málo,“ odpovedal Anselmo opovržlivo. „Veľmi málo, ako viem. Kradnúť, to áno. Dobre jesť, to áno. Vraždiť, to áno. Ale bojovať, to nie.“

„Si už starý, ale doplatíš na to, ak budeš takto rozprávať.“

„Som starý, ale nebojím sa nikoho,“ povedal mu Anselmo. „A som starý a nemám kone.“

„Si už starý a nemusíš dlho žiť.“

„Som starý a žiť budem tak dlho, kým neumriem,“ odpovedal Anselmo. „A líšok sa nebojím.“

Pablo nepovedal nič, len zdvihol plecniak.

„Ani vlkov,“ povedal ešte Anselmo a zdvihol druhý plecniak. „Ak ty si vlk.“

„Zavri hubu!“ povedal mu Pablo. „Si už starý, ale priveľa papuľuješ.“

„Ale vždy aj spravím, čo poviem,“ povedal Anselmo, zohnutý pod plecniakom. „A teraz som hladný. A smädný. Poďme, ty partizánsky veliteľ so smutnou tvárou! Zaveď nás, kde by sme sa najedli!“

Veľmi zle sa to začína, pomyslel si Robert Jordan. Ale Anselmo je chlap. Sú obdivuhodní, keď sú dobrí, pomyslel si. Niet takých ľudí ako oni, keď sú dobrí, ale keď sú zlí, niet horších. Anselmo iste vie, čo robí, keď ma sem zaviedol. Ale nepáči sa mi to. Vôbec sa mi to nepáči.

Jediným dobrým znakom je, že Pablo nesie plecniak a že mu dal karabínu. Možno je vždy taký, pomyslel si Robert Jordan. Možno je vždy taký pochmúrny, namrzený.

Nie, pomyslel si, neklam samého seba! Nevieš, aký bol predtým, ale vieš, že sa mení k horšiemu a že sa tým netají. Ak sa tým začne tajiť, iste už bude rozhodnutý. Pamätaj na to! povedal si. Len čo spraví niečo priateľské, bude to znamenať, že už sa rozhodol. Ale sú to nesmierne pekné kone, pomyslel si, krásne kone. Rád by som vedel, čo by na mňa tak zapôsobilo ako tie kone na pabla. Starec má pravdu. Kone ho obohatili, a len čo zbohatol, chce si užívať život. Čoskoro ho bude mrzieť, že sa nemôže stať členom Jockey klubu, zišlo mu na um. Pauvre Pablo. Il a manqué son Jockey.

Tá myšlienka ho trochu rozveselila. Usmial sa, keď pozrel na dva zohnuté chrbty a veľké plecniaky, ako sa pred ním pohybujú medzi stromami. Celý deň v duchu ani najmenej nežartoval, a keď si už trošku zažartoval, cítil sa omnoho lepšie. Aj ty časom budeš taký istý ako všetci ostatní, povedal si. Aj ty sa staneš pochmúrnym. U Golza bol iste vznešený a pochmúrny. Úloha ho trochu skľúčila. Trošku skľúčila, pomyslel si. Veľmi skľúčila. Golz bol veselý a chcel, aby sa aj on rozveselil, prv než sa rozídu, ale nerozveselil sa.

Tí najlepší, keď sa nad tým človek zamyslí, sú veselí. Je omnoho lepšie byť veselý a niečo to aj znamená. Je to, akoby človek bol už zaživa nesmrteľný. To je komplikovaná vec. Ale aj tak ich už veľa neostalo. Nie, neostalo už mnoho veselých. Ostalo ich už bohovsky málo. A keď budeš na to stále myslieť, chlapče, ani ty neostaneš. Prestaň už na to myslieť, človeče! Teraz ideš vyhodiť most. Nie myslieť. Dočerta, ale som hladný, pomyslel si. Dúfam, že u pabla ma dobre nakŕmia.

2.  KAPITOLA

Prešli vysokým lesom k hornému koncu dolinky, vyhĺbenému ako šálka, a videl, že tábor iste bude pod bralom, ktoré sa dvíhalo pred nimi za stromami.

Bol tam tábor a bol to dobrý tábor. Človek ho vôbec nevidel, kým nebol celkom pri ňom, a Robert Jordan si všimol, že ho nemožno zbadať ani z lietadla. Zhora by nebolo vidno vôbec nič. Bol dobre skrytý ako medvedí brloh. Ale zdalo sa, že ho podľa toho aj strážia. Keď prišli k nemu, pozorne si ho prezrel.

V ohybe brala bola veľká jaskyňa a vedľa otvoru sedel chlap chrbtom k skale, nohy mal vystreté na zemi a karabínu opretú o skalu. Strúhal nožom kus dreva a pozrel na nich, keď sa blížili, a potom strúhal ďalej.

„Hola!“ povedal sediaci. „Kto to sem ide?“

„Starý a akýsi dynamitero,“ povedal Pablo a položil plecniak na zem k vchodu do jaskyne. Aj Anselmo zložil plecniak a Robert Jordan si zložil z pleca pušku a oprel ju o skalu.

„Nenechávajte to tak blízko pri jaskyni!“ povedal ten, čo strúhal, muž s modrými očami v peknej čiernej lenivej cigánskej tvári, podobnej vyúdenej koži. „Kúri sa tam.“

„Vstaň a odnes to!“ povedal mu Pablo. „Odnes to tam k tomu stromu!“

Cigán sa nepohol, povedal iba čosi, čo nemožno napísať, a dodal: „Nechaj to tam! Vyhoď sa do povetria!“ povedal lenivo. „To ti vylieči všetky choroby.“

„Čo to robíš?“ Robert Jordan si sadol k Cigánovi. Cigán mu ukázal. Strúhal pascu v podobe štvorky a pidlikal na ňu krížne drevo.

„Na líšky,“ povedal. „Bude na nej drevo, to na ne spadne. Zlomí im chrbát.“ Zaškeril sa na Jordana. „Takto, vidíš?“ pohybom naznačoval padajúci rám pasce, ukazoval, ako drevo spadne, potom zatriasol hlavou, mykol rukou a rozhodil ramená, aby znázornil líšku s prelomeným chrbtom. „Veľmi praktické,“ vysvetľoval.

„Chytá králiky,“ povedal Anselmo. „Je to Cigán. Preto keď chytí králika, povie, že chytil líšku. Keby chytil líšku, povedal by, že chytil slona.“

„A keby som chytil slona?“ opýtal sa Cigán a opäť vyceril biele zuby a žmurkol na Roberta Jordana.

„Povedal by si, že je to tank,“ odpovedal mu Anselmo.

„Aj chytím tank,“ povedal Cigán. „Chytím tank. A potom môžeš povedať, čo sa ti len chce.“

„Cigáni veľa rozprávajú, a málo zabíjajú,“ povedal Anselmo.

Cigán žmurkol na Roberta Jordana a pidlikal ďalej. Pabla tam už nebolo, vošiel do jaskyne. Robert Jordan dúfal, že išiel po jedlo. Sedel na zemi vedľa Cigána a popoludňajšie slnko padalo cez vrchovce stromov a teplo mu svietilo na vystreté nohy. Z jaskyne zacítil jedlo, vôňu oleja a cibule a pražiaceho sa mäsa, a žalúdok sa mu zovrel od hladu.

„Tank sa dá chytiť,“ povedal Cigánovi. „To nie je také ťažké.“

„Týmto?“ Cigán ukázal na obidva plecniaky.

„Áno,“ povedal mu Robert Jordan. „Naučím ťa to. Ty spravíš pascu. To nie je také ťažké.“

„Ty a ja?“

„Pravdaže,“ povedal mu Robert Jordan. „Prečo nie?“

„Hej!“ povedal Cigán Anselmovi. „Odnes tie dva plecniaky niekam na bezpečné miesto, hej! To je cenná vec.“

Anselmo zavrčal. „Idem po víno,“ povedal Robertovi Jordanovi. Robert Jordan vstal a odniesol plecniaky od vchodu do jaskyne a oprel ich o strom, každý z jedného boku. Vedel, čo v nich je, a nerád ich videl jeden pri druhom.

„Dones aj mne šálku!“ povedal Cigán.

„Máte víno?“ opýtal sa Robert Jordan a opäť si sadol k Cigánovi.

„Víno? Čoby nie. Celý mech. Pol mecha iste.“

„Aj niečo jesť?“

„Všetko, človeče,“ odpovedal Cigán. „Jeme ani generáli.“

„A čo robia Cigáni vo vojne?“ opýtal sa Robert Jordan.

„Cigánov.“

„To je dobré zamestnanie.“

„Najlepšie,“ odpovedal Cigán. „Ty sa ako voláš?“

„Roberto. A ty?“

„Rafael. A to s tým tankom myslíš vážne?“

„Pravdaže. Čo je na tom?“

Anselmo vyšiel z jaskyne s hlbokou kameninovou misou plnou červeného vína a na prstoch mu za ušká viseli tri šálky. „Pozri!“ povedal. „Majú šálky, všetko, čo len chceš.“ Pablo vyšiel z jaskyne k nim.

„O chvíľu budeme jesť,“ povedal. „Máš tabak?“

Robert Jordan pokročil k plecniakom, a keď jeden z nich otvoril, pošmátral vo vnútornom vrecku a vytiahol plochú škatuľku ruských cigariet, ktoré dostal v Golzovom štábe. Nechtom na palci prebehol po okraji škatuľky, a keď otvoril vrchnák, podal cigarety Pablovi a Pablo si vzal šesť. Držal ich vo veľkej ruke, vybral jednu a pozrel na ňu oproti svetlu. Boli to dlhé tenké cigarety s lepenkovými dutinkami.

„Veľa vzduchu a málo tabaku,“ povedal. „Ja ich už poznám. Ten ich mal, ten s tým čudným menom.“

„Kaškin,“ povedal Robert Jordan a ponúkol cigarety Cigánovi a Anselmovi. Obaja si vzali po jednej.

„Vezmite si ešte!“ povedal a každý si vzal ešte po jednej. Dal ešte každému po štyri, obaja na znak vďaky kývli rukou, v ktorej držali cigarety, takže konce cigariet sa sklonili, ako keď sa zdraví šabľou.

„Áno,“ povedal Pablo. „Bolo to čudné meno.“

„Tu máš víno!“ Anselmo načrel do misy šálkou, podal ju Robertovi Jordanovi, potom načrel sebe a Cigánovi.

„A mňa neponúkneš?“ opýtal sa ho Pablo. Všetci si sadli k vchodu do jaskyne.

Anselmo mu podal svoju šálku a šiel do jaskyne po druhú. Keď vyšiel von, naklonil sa nad misu, načrel za plnú šálku a všetci si štrngli.

Víno bolo dobré, od mecha trošku chutilo živicou, ale bolo výborné, na jazyku ľahké a svieže. Robert Jordan pil pomaly, vychutnával ho a oddával sa pocitu, ako hrejivo preniká jeho únavou.

„Hneď budeme jesť,“ povedal Pablo. „A ten cudzinec s tým čudným menom, ako to vlastne umrel?“

„Zajali ho a spáchal samovraždu.“

„Ako sa to stalo?“

„Bol ranený a nechcel sa dať zajať.“

„A nevieš nič bližšie?“

„Neviem,“ zaluhal. Veľmi dobre poznal všetky podrobnosti, ale myslel si, že by nebolo dobré teraz o nich rozprávať.

„Museli sme mu sľúbiť, že ho zastrelíme, ak bude ranený pri tom vlaku a nebude môcť ujsť,“ povedal Pablo. „Mal veľmi čudné reči.“

Iste bol už vtedy hotový s nervami, pomyslel si Robert Jordan. Chudák kaškin.

„Samovražda sa mu priečila,“ povedal Pablo. „To mi povedal. A veľmi sa bál, že ho budú mučiť.“

„Aj to ti povedal?“ opýtal sa ho Robert Jordan.

„Áno,“ odpovedal Cigán. „Všetkým nám to rozprával.“

„Aj vy ste boli pri vlaku?“

„Áno. Všetci sme boli pri tom vlaku.“

„Mal veľmi čudné reči,“ povedal Pablo. „Ale bol to veľmi udatný človek.“

Chudák kaškin, pomyslel si Robert Jordan. Iste tu narobil viac škody než osohu. To som mal vedieť, že je hotový s nervami. Mali ho odvolať. Kto robí takú prácu, nemôže tak rozprávať. Tak sa nedá rozprávať. Aj keď splní svoje poslanie, narobí viac škody než osohu, keď takto rozpráva.

„Bol trochu čudný,“ povedal Robert Jordan. „Myslím, že trochu pomätený.“

„Ale dobre sa v tom vyznal, ten vedel vyhadzovať vlaky,“ povedal Cigán. „A bol veľmi udatný.“

„Ale pomätený,“ povedal Robert Jordan. „Pri takejto práci musí mať človek hlavu v poriadku a veľmi chladnú. Nemal tak rozprávať.“

„A ty,“ povedal Pablo. „Keby si bol ranený pri čomsi takom ako ten most, chcel by si, aby ťa tam nechali?“

„Počúvaj!“ povedal mu Robert Jordan, naklonil sa dopredu a načrel si ešte šálku vína. „Dobre ma počúvaj! keby som niekedy mal od niekoho žiadať dáku službičku, požiadam ho, až bude treba.“

„Dobre,“ prisvedčil Cigán. „Tak treba, to je reč, ako sa patrí. Ach! Už je to tu!“

„Ty si už jedol,“ povedal mu Pablo.

„A ešte by som zjedol dvakrát toľko,“ odpovedal Cigán.

„Pozri, kto nám to nesie!“

Z jaskyne vyšla dievčina a niesla veľký liatinový pekáč, a keď vychádzala, zohla sa a Robert Jordan si všimol jej odvrátenú tvár a zároveň na nej zbadal čosi zvláštne. Usmiala sa a povedala: „Hola, súdruh!“ Robert Jordan povedal: „Salud!“ a dával si pozor, aby na ňu nehľadel vyjavene ani aby sa nedíval inde. Plochý liatinový pekáč položila pred neho a on si všimol jej pekné hnedé ruky. Potom mu pozrela rovno do tváre a usmiala sa. Zuby mala biele v hnedej tvári a oči i pleť mali ten istý zlatistý odtieň. Vysoké lícne kosti, veselé oči a rovné ústa s plnými perami. Vlasy zlatisto hnedé ako slnkom priškvŕknuté obilné pole, ale po celej hlave ich mala nakrátko ostrihané, takže boli len o trochu dlhšie než bobria srsť. Usmiala sa Robertovi Jordanovi do tváre, zdvihla hnedú ruku, prešla si ňou po hlave a uhladila si vlasy, ale tie sa opäť zdvihli, keď jej ruka po nich prešla. Má krásnu tvár, pomyslel si Robert Jordan. Bola by krásna, keby ju neboli ostrihali.

„Takto sa češem,“ povedala Robertovi Jordanovi a zasmiala sa. „Tak daj sa do toho, jedz! Nevyvaľuj na mňa oči! Takto ma ostrihali vo Valladolide. Už mi podrástli.“

Sadla si oproti nemu a pozrela naňho. On tiež pozrel na ňu a dievčina sa usmiala a zložila si ruky na kolenách. Z roztvorených manžiet nohavíc jej vyčnievali dlhé hladké nohy, keď tak sedela s rukami na kolenách, a on videl, ako sa jej pod sivou košeľou dvíhajú malé prsia. Zakaždým, keď na ňu Robert Jordan pozrel, cítil, ako sa mu zviera hrdlo.

„Taniere nemáme,“ povedal Anselmo. „Musíš jesť svojím nožom!“ Dievča oprelo o okraj liatinového pekáča štyri vidličky zubami nadol.

Všetci začali jesť z pekáča bez slova, ako je v Španielsku zvykom. Bol to králik pečený s cibuľou a so zelenou paprikou, a v šťave z červeného vína bol hrach. Bolo to domäkka uvarené, králičie mäso sa oddeľovalo od kostí a šťava chutila výborne. Robert Jordan pri jedle vypil druhú šálku vína. Dievča sa naňho neprestajne dívalo, kým nedojedol. Ostatní sa nestarali o nič, iba jedli. Robert Jordan vytrel spred seba ostatok šťavy kúskom chleba, králičie kosti zhrnul na jeden bok, vytrel šťavu na mieste, kde boli predtým, potom dočista utrel vidličku o chlieb, utrel aj nôž, odložil ho a dojedol chlieb. Nahol sa, načrel si plnú šálku vína a dievča sa naňho neprestajne dívalo.

Vypil víno do pol šálky, ale stále mu zvieralo hrdlo, keď oslovil dievča.

„Ako sa voláš?“ opýtal sa jej. Pablo naňho blysol očami, keď počul tón jeho hlasu. Nato vstal a odišiel.

„Maria. A ty?“

„Roberto. Už dlho si tu v horách?“

„Tri mesiace.“

„Tri mesiace?“ pozrel jej na vlasy, husté a krátke, zvlnili sa jej, keď si po nich prešla rukou, už v rozpakoch, ako vo vetre obilné pole na stráni. „Oholili mi ich,“ povedala. „Vo valladolidskom väzení mi ich pravidelne holili. Tri mesiace trvalo, kým mi takto podrástli. Bola som v tom vlaku. Viezli ma na juh. Mnohých pochytali, keď vlak vyletel do povetria, ale mňa nie. Prišla som s týmito sem.“

„Našiel som ju skrytú v skalách,“ povedal Cigán. „Vtedy, keď sme ustupovali. Človeče, tá ti bola škaredá. Vzali sme ju so sebou, ale neraz som si pomyslel, že ju budeme musieť nechať tam.“

„A ten druhý, čo bol s nimi pri vlaku?“ opýtala sa Maria.

„Ten blondín? Ten cudzinec? kde je?“

„Zomrel,“ povedal jej Robert Jordan. „V apríli.“

„V apríli? S vlakom to bolo tiež v apríli.“

„Áno,“ povedal jej Robert Jordan. „Umrel desať dní po tom.“

„Chudák,“ povedala. „Bol veľmi udatný. A ty robíš to isté?“

„Áno.“

„Vyhadzuješ vlaky?“

„Áno. Už tri.“

„Tu?“

„V Extremadure,“ povedal. „Bol som v Extremadure, prv než som prišiel sem. V Extremadure robíme mnoho takýchto akcií. Veľa nás pracuje v Extremadure.“

„A prečo si teraz prišiel sem do hôr?“

„Namiesto toho druhého blondína. A poznám tento kraj už dávno, ešte spred revolúcie.“

„Poznáš ho dobre?“

„Nie, nie celkom dobre. Ale rýchlo sa učím. Mám dobrú mapu a dobrého sprievodcu.“

„Starého.“ prikývla hlavou. „Starý je veľmi dobrý.“

„Ďakujem ti,“ povedal jej Anselmo a Robert Jordan si zrazu uvedomil, že tam nie je s dievčaťom sám, a uvedomil si aj to, že sa mu ťažko na ňu díva, lebo sa mu mení hlas.

Porušuje druhé z dvoch pravidiel, ktoré človek musel zachovávať, aby dobre vychádzal s ľuďmi rozprávajúcimi po španielsky. Chlapom daj tabak a ženám pokoj! A zrazu si uvedomil, že mu na tom nezáleží. Je toľko vecí, na ktorých mu nezáleží, prečo by mu malo záležať práve na tom?

„Máš veľmi peknú tvár,“ povedal Marii. „Škoda, že som ťa nevidel, prv ako ti ostrihali vlasy.“

„Narastú,“ povedala. „O šesť mesiacov budú dosť dlhé.“

„Mal si ju vidieť, keď sme ju doviedli od vlaku. Taká bola škaredá, že by ti bolo bývalo zle.“

„Čia si žena?“ opýtal sa jej Robert Jordan a pokúšal sa vybŕdnuť z nepríjemností. „Pablova?“

Pozrela naňho a zasmiala sa, potom ho ťapla po kolene.

„Pablova? Videl si pabla?“

„No tak Rafaelova. Rafaela som už videl.“

„Ani Rafaelova.“

„Ničia,“ povedal Cigán. „Je to veľmi čudné dievča. Nie je ničia. Ale dobre varí.“

„Naozaj ničia?“ opýtal sa jej Robert Jordan.

„Ničia. Nie. Ani žartom, ani naozaj. Ani tvoja.“

„Nie?“ opýtal sa jej Robert Jordan a pocítil, ako mu opäť zovrelo hrdlo. „To je dobre. Ja nemám na ženy čas. Naozaj nie.“

„Ani pätnásť minút?“ opýtal sa dobiedzavo Cigán. „Ani štvrťhodinku?“

Robert Jordan neodpovedal. Hľadel na dievča, na Mariu, a tak mu zvieralo hrdlo, že sa neodvážil nič povedať.

Maria pozrela na neho a zasmiala sa, potom sa zrazu začervenala, ale dívala sa naňho ďalej.

„Červenáš sa,“ povedal jej Robert Jordan. „Často sa červenáš?“

„Nie, nikdy.“

„Ale teraz sa červenáš.“

„Tak idem do jaskyne.“

„Ostaň tu, Maria!“

„Nie,“ povedala a neusmiala sa naňho. „Idem do jaskyne.“ Vzala liatinový pekáč, z ktorého jedli, a štyri vidličky. Pohybovala sa nemotorne ako žriebä, ale tak pôvabne ako živočíšne mláďa.

„Potrebujete ešte šálky?“ opýtala sa.

Robert Jordan sa na ňu stále díval a nato sa ona opäť začervenala.

„Nerob, nech sa nečervenám!“ povedala. „Nerada sa červenám.“

„Nechaj nám ich!“ povedal jej Cigán. „Tu máš!“ Začrel do kameninovej misy a podal plnú šálku Robertovi Jordanovi, ktorý sa díval, ako dievča zohlo hlavu a vošlo do jaskyne s ťažkým liatinovým pekáčom.

„Ďakujem,“ povedal Robert Jordan. Keď dievča odišlo, hlas mu zase znel ako zvyčajne. „Toto je už posledná. Už sme si dosť vypili.“

„Vypijeme celú misu,“ povedal Cigán. „Máme ešte vyše pol mecha. Víno sme vzali z koňa.“

„To bol posledný Pablov prepad,“ povedal Anselmo. „Od tých čias nerobí nič.“

„Koľko vás je?“ opýtal sa Robert Jordan.

„Sedem a dve ženy.“

„Dve?“

„Áno. Pablova mujer.“

„A kde je?“

„V jaskyni. Toto dievča vie len trochu variť. Povedal som, že varí dobre, aby som ju potešil. Ale väčšinou pomáha Pablovej mujer.“

„A aká je tá Pablova mujer?“

„To ti je strašná baba,“ zaškeril sa Cigán. „Baba ani čert. Ak si myslíš, že Pablo je ošklivý, mal by si vidieť jeho ženu. Ale udatná. Stokrát udatnejšia než Pablo. Ale strašná baba.“

„Pablo bol spočiatku udatný,“ povedal Anselmo. „Pablo bol spočiatku ako treba.“

„Pobil viac ľudí než cholera,“ povedal Cigán. „Keď vypukla revolúcia, Pablo pobil viac ľudí než týfus.“

„Ale už dlho je muy flojo,“ povedal Anselmo. „Veľmi ochabol. Veľmi sa bojí smrti.“

„Možno preto, že na začiatku pobil toľko ľudí,“ povedal Cigán zamyslene. „Pablo pobil viac ľudí než morová rana.“

„Preto, a aj pre majetok,“ povedal Anselmo. „A okrem toho aj veľa pije. Teraz by rád išiel na odpočinok ako matador de toros. Ako zápasník s býkmi. Ale on nemôže ísť na odpočinok.“

„Ak prejde za front, zoberú mu kone a prinútia ho, aby šiel k vojsku,“ povedal Cigán. „Ani mne by sa nepáčilo, keby som tak musel narukovať.“

„To sa ani jednému Cigánovi nepáči,“ povedal Anselmo.

„A prečo by sa páčilo?“ opýtal sa Cigán. „Kto chce slúžiť pri vojsku? preto robíme revolúciu, aby sme slúžili pri vojsku? Ja som ochotný bojovať, ale nie slúžiť pri vojsku.“

„Kde sú ostatní?“ opýtal sa Robert Jordan. Vďaka vínu sa cítil uvoľnene a ospanlivo, a keď si ľahol na lesnú zem, videl cez vrchovce stromov, ako po vysokej španielskej oblohe pomaly plávajú drobné horské popoludňajšie obláčiky.

„Dvaja spia v jaskyni,“ povedal Cigán. „Dvaja sú na stráži, hore, tam máme pušku. Jeden je na stráži dolu. Asi všetci spia.“

Robert Jordan sa obrátil na bok.

„Aká je to puška?“

„Tak čudne sa volá,“ odpovedal mu Cigán, „Vypadlo mi to z hlavy. Je to strojná puška.“

Iste ľahký guľomet, pomyslel si Robert Jordan.

„Koľko váži?“ opýtal sa.

„Jeden chlap ju unesie, ale je ťažká. Má tri nohy, dajú sa skladať. Vzali sme ju pri poslednom poriadnom prepade. Predtým, než sme vzali víno.“

„Koľko máte do nej nábojov?“

„Strašne veľa,“ odpovedal Cigán. „Celú kisňu, neuveriteľne ťažkú.“

To bude tak päťsto nábojov, pomyslel si Robert Jordan.

„Nabíja sa kruhovými zásobníkmi a či z pása?“

„Okrúhlymi železnými taniermi, tak zhora.“ Dočerta, to je lewiska, pomyslel si Robert Jordan.

„Čo vieš o guľometoch?“ opýtal sa starého.

„Nada,“ povedal Anselmo. „Nič.“

„A ty?“ opýtal sa Cigána.

„Strieľajú veľmi rýchlo a tak sa rozpália, že hlaveň popáli ruky, ak sa jej človek dotkne,“ pyšne odpovedal Cigán.

„To vie každý,“ povedal Anselmo opovržlivo.

„Možno,“ povedal mu na to Cigán. „Ale on sa ma pýtal, čo viem o takej máquine, a ja som mu povedal.“ potom doložil: „A guľomet strieľa nie ako obyčajná puška, ale kým človek stíska spúšť.“

„Ak sa náboj nezasekne, ak sa neminie strelivo alebo ak sa tak nerozpáli, že sa roztopí,“ povedal Robert Jordan po anglicky.

„Čo to vravíš?“ opýtal sa Anselmo.

„Nič,“ odpovedal mu Robert Jordan. „Len som po anglicky čítal budúcnosť.“

„To je naozaj veľmi čudné,“ povedal Cigán. „Čítať si budúcnosť po inglés. Vieš čítať z ruky?“

„Nie,“ povedal mu Robert Jordan a načrel si ešte za šálku vína. „Ale ak ty vieš, rád by som bol, keby si mi vyčítal niečo z ruky a povedal mi, čo sa stane v budúcich troch dňoch.“

„Pablova mujer vie čítať z ruky,“ povedal Cigán. „Ale to je taká ohavná a strašná baba, že neviem, či to spraví.“

Robert Jordan si sadol a upil si glg vína.

„Poďme za Pablovou mujer!“ povedal. „Ak je taká, dobre bude, keď to budeme mať z krku.“

„Ja by som ju nevyrušoval,“ povedal na to Rafael. „Veľmi ma nenávidí.“

„Prečo?“

„Myslí si, že len zabíjam čas.“

„To je ale krivda!“ podpichol Anselmo.

„Nemá rada Cigánov.“

„To sa ale mýli!“ povedal Anselmo.

„Má cigánsku krv,“ povedal na to Rafael „Vie, čo hovorí.“ Zaškeril sa. „Ale tá má jazyk, kľaje a šľahá ním ako býčou žilou. Tým jazykom z každého stiahne kožu. Na kusy roztrhá. Je to príšerná baba.“

„A ako sa znáša s tým dievčaťom, s Mariou?“ opýtal sa Robert Jordan.

„No. Dievča má rada. Ale nech sa len niekto vážne k nej priblíži...“ pokrútil hlavou a mľaskol jazykom.

„K dievčaťu je veľmi dobrá,“ povedal Anselmo. „Veľmi pekne sa o ňu stará.“

„Keď sme to dievča vzali, vtedy pri tom vlaku, bolo veľmi čudné,“ povedal Rafael. „Nechcela rozprávať a po celý čas len plakala, a ak sa jej niekto dotkol, otriasla sa ako zmoknutý pes. Len teraz v poslednom čase je to s ňou už lepšie. V poslednom čase je to s ňou už omnoho lepšie. Dnes bola pekná. Práve teraz, keď sa s tebou rozprávala, bola veľmi dobrá. Boli by sme ju tam nechali po tom vlaku. Naozaj sa nevyplatilo zdržiavať s takou žalostnou a zrejme na nič súcou ohavou. Ale tá baba ju uviazala na povraz, a keď si dievča myslelo, že už nevládze ďalej, bila ju koncom povrazu, aby len išla. A keď už naozaj nevládala ďalej, stará ju niesla na chrbte. Keď ju už stará nevládala niesť, niesol som ju ja. Išli sme hore tamtým kopcom vyše pása v tŕní a šedivníku. A keď som už ani ja nevládal, niesol ju Pablo. Ale ako na nás musela nakričať, aby sme ju niesli!“ pokrútil hlavou pri spomienkach, „Pravda, dievča je samá noha, ale nie je ťažké. Má ľahké kosti a neváži veľa. Ale vážila dosť, keď sme ju museli niesť a zastavovať sa, strieľať a potom ju opäť niesť, a stará bila pabla povrazom a niesla mu pušku, podala mu ju, keď dievča pustil na zem, nútila ho, aby ju opäť zdvihol, nabíjala mu pušku a nadávala mu. Vyberala mu náboje zo sumiek, nabíjala do zásobníka a len kliala. Potom sa už začalo zmrákať, a keď prišla noc, bolo všetko dobre. Ale šťastie, že tam nemali jazdu.“

„Pri tom vlaku to iste bolo strašné,“ povedal Anselmo. „Ja som tam nebol,“ vysvetľoval Jordanovi. „Bola tam Pablova skupina, El Sordova, s tým dnes večer budeme, a ešte dve skupiny z týchto hôr. Ja som bol za frontom.“

„Bol tam aj ten blondín, čo sa tak čudne volal...“ povedal Cigán.

„Kaškin.“

„Áno. To meno sa nikdy nenaučím. Mali sme dvoch s guľometom. Tých nám poslali z armády. Nevládali odniesť guľomet a prišli oň. Iste nevážil viac než to dievča, a keby ich bola stará poháňala, istotne by ho boli odniesli.“ V spomienkach pokrútil hlavou a pokračoval: „Jakživ som nevidel nič také, ako keď bol ten výbuch. Vlak rýchlo prichádzal. Videli sme ho zďaleka. A mňa to tak znervóznilo, že to neviem ani povedať. Videli sme, ako vyfukoval paru, a potom sme ho počuli pískať. A potom rýchlo prichádzal, šu-šu-šu-šu-šu-šu-šu-šu, bol väčší a väčší, a potom, v tom momente, ako to vybuchlo, predné kolesá na lokomotíve sa zdvihli a celá zem akoby sa bola zdvihla, všetko bol len jeden veľký čierny mrak a výbuch a lokomotívu zdvihlo vysoko v tom mraku hliny a drevené podvaly leteli do povetria, akoby sa mi to bolo snívalo, a potom lokomotíva spadla na bok ako veľké strelené zviera a vybuchla biela para, kým ešte hrudy z toho prvého výbuchu na nás padali, a potom začala máquina prášiť ta-ta-ta-ta!“ pokračoval Cigán, triasol obidvoma zaťatými päsťami hore-dole pred sebou, palcami dohora, akoby držal guľomet. „Ta-ta-ta-ta-ta!“ jasal. „Nikdy, jakživ som nič také nevidel, vojaci len utekali z vlaku a máquina do nich prášila a chlapi padali. Vtedy to bolo, bol som nervózny a položil som ruku na máquinu a zbadal som, že hlaveň páli, a v tej chvíli mi stará vyťala zaucho a povedala: „Strieľaj, ty hovädo! Strieľaj, kotrbu ti rozbijem!“ potom som začal strieľať, ale sotva som vládal udržať guľomet, a vojaci bežali tam na ďaleký kopec. Neskôr, keď sme zišli k vlaku pozrieť, čo by sa dalo vziať, akýsi dôstojník hnal pištoľou pár vojakov na nás. Mával pištoľou a kričal na nich a my všetci sme naňho strieľali, ale ani jeden ho netrafil. Potom si vojaci políhali a začali strieľať a dôstojník chodil hore-dole za nimi s pištoľou, a ani tak sme ho nemohli trafiť, a máquina nemohla naňho páliť, lebo tam bol vlak. Dôstojník zastrelil dvoch chlapov, ako tam ležali, a ostatným sa ešte nechcelo vstať, a on im nadával a nakoniec vstali, po jednom, po dvoch, po troch, a pribehli k nám a k vlaku. Potom si zase ľahli a strieľali. Potom sme odišli a máquina ešte stále do nich prášila, keď sme ustupovali. Vtedy som našiel to dievča v skalách, ušla ta a potom utekala s nami. A tí vojaci nás naháňali až do noci.“

„To bolo strašné,“ povedal Anselmo. „Hrozné!“

„Jediná dobrá vec, čo sme vykonali,“ povedal hlboký hlas. „A čo robíš teraz, ty leňoch, ožran, ty vyhnusenec cigánskej cundry matere? Čo robíš?“

Robert Jordan sa pozrel na ženu, asi päťdesiatročnú, takmer takú veľkú ako Pablo, takmer takú širokú, ako bola vysoká, v čiernej dedinskej sukni a kabani, s hrubými vlnenými pančuchami na hrubých nohách, v čiernych lykových plátenkách a s hnedou tvárou ako model na žulový pomník. Mala veľké, ale pekné ruky a husté kučeravé vlasy na krku zviazané do uzla.

„Povedz!“ okríkla Cigána a ostatných si nevšímala.

„Zhováram sa tu so súdruhmi. Tento prišiel ako dynamitero.“

„To všetko viem,“ povedala Pablova mujer. „Už sa aj ber a choď vymeniť Andrésa, hore má stráž!“

„Me voy,“ povedal Cigán. „Idem.“ Obrátil sa k Robertovi Jordanovi. „Dovidenia pri večeri!“

„To teda nie!“ povedala žena. „Čo viem, dnes si už tri razy žral. Choď už a pošli mi Andrésa!“

„Hola!“ povedala Robertovi Jordanovi, podala mu ruku a usmiala sa. „Ako sa máš a čo republika?“

„Dobre,“ povedal a aj on jej silno stisol ruku. „I ja sa mám dobre, i republika.“

„To som rada,“ povedala. Dívala sa mu do tváre, usmievala sa a všimol si, že má pekné sivé oči. „Prišiel si k nám, aby sme zas šli vyhodiť dáky vlak?“

„Nie,“ povedal jej Robert Jordan a hneď k nej pocítil dôveru. „Iba most.“

„No es nada,“ povedala. „Most, to je nič. Kedy sa zas dáme do nejakého vlaku, keď už teraz máme kone?“

„To neskôr. Ten most je veľmi dôležitý.“

„Dievča mi povedalo, že tvoj súdruh, čo bol s nami vtedy pri vlaku, zomrel.“

„Áno.“

„Škoda. Ešte nikdy som nevidela taký výbuch. Bol to nadaný človek. Veľmi sa mi páčil. Nedal by sa vyhodiť ešte dáky vlak? V horách je teraz veľa chlapov. Priveľa. Ťažko zohnať jedlo. Dobre by bolo niekam odísť. A máme kone.“

„Ten most musíme vyhodiť.“

„Kde je to?“

„Celkom blízko.“

„Tým lepšie,“ povedala Pablova mujer. „Povyhadzujeme všetky mosty, čo sú tu naokolo, a poďme! Už mám týchto hôr po krk. Poschodilo sa tu primnoho ľudí. Z toho nevzíde nič dobré. Trčíme tu a to je odporné.“

Medzi stromami zbadala pabla.

„Borracho!“ zavolala naňho. „Ožran, sviňa ožratá!“ Veselo sa obrátila k Robertovi Jordanovi. „Vzal si do lesa koženú fľašu s vínom, aby tam mohol sám slopať,“ povedala. „Slope len a slope. Tento život ho nivočí. Mladý človeče, veľmi som rada, že si prišiel.“ Ťapla ho po chrbte. „Ach,“ povedala.

„Si väčší, než vyzeráš,“ a potom mu rukou prešla po pleci a pohmatala mu svaly pod flanelovou košeľou. „Dobre. Som veľmi rada, že si prišiel.“

„I ja som rád.“

„Budeme si rozumieť,“ povedala. „Vypi si ešte za šálku!“

„Už sme dosť vypili,“ povedal jej Robert Jordan. „A ty si nevypiješ?“

„Až pri večeri,“ povedala. „Páli ma od toho v žalúdku.“ Opäť pozrela na pabla. „Borracho!“ skríkla. „Ožran!“ Obrátila sa k Robertovi Jordanovi a pokrútila hlavou. „Bol to veľmi dobrý chlap,“ povedala mu. „Ale už je hotový. A počúvaj, ešte by som ti rada niečo povedala! Buď dobrý a pozorný k tomu dievčaťu! k Marii! prežila strašné veci. Rozumieš?“

„Áno. A prečo mi to hovoríš?“

„Videla som, keď prišla do jaskyne, že je celá preč, čo sa na teba dívala. Videla som, ako sa na teba díva, prv než vyšla sem.“

„Trochu som s ňou žartoval.“

„Bola vo veľmi zlom stave,“ povedala Pablova žena. „Teraz sa už cíti lepšie, mala by odtiaľto odísť.“

„Zrejme, treba ju poslať s Anselmom za front.“

„Ty a Anselmo ju môžete vziať, až budeme hotoví.“

Robert Jordan pocítil, ako ho zabolelo v hrdle a ako mu hrubne hlas. „To sa dá spraviť,“ povedal.

Pablova mujer naňho pozrela a pokrútila hlavou. „Ajjaj, ajjaj!“ povedala. „Všetci chlapi sú takí?“

„Nič som nepovedal. Je krásna, veď to vieš aj sama.“

„Nie, nie je krásna. Ale začína byť, chceš povedať,“ opravila ho Pablova žena. „Chlapi! Hanba pre nás, pre ženy, že ich rodíme. Nie. Vážne. Nie sú v republike domovy, kde by sa postarali o také ako ona?“

„Sú,“ povedal jej Robert Jordan. „Dobré ústavy. Na pobreží neďaleko Valencie. Aj inde. Tam s ňou budú zaobchádzať dobre a môže tam opatrovať deti. Sú tam deti z evakuovaných dedín. Naučia ju, ako to treba robiť.“

„To by som chcela,“ povedala Pablova mujer. „Pablo už začal za ňou pásť. Aj to ho ničí. Leží to na ňom ako choroba, keď ju vidí. Najlepšie by bolo, keby už odišla.“

„Môžeme ju vziať, až budeme hotoví.“

„A ty budeš k nej pozorný, ak ti budem dôverovať? Zhováram sa s tebou, akoby som ťa už dlho poznala.“

„Je to tak,“ povedal jej Robert Jordan, „Keď si ľudia rozumejú.“

„Sadni si!“ povedala Pablova žena. „Nežiadam sľuby, lebo čo sa má stať, stane sa. Len ak ju nevezmeš so sebou, tak by som ťa žiadala o sľub.“

„Prečo, ak ju nevezmem?“

„Lebo nechcem, aby tu šalela, až odídeš. Už prv tu šalela a dosť starostí mám aj bez toho.“

„Vezmeme ju, až budeme hotoví s mostom,“ povedal jej Robert Jordan. „Ak ostaneme po moste nažive, vezmeme ju.“

„Nerada počúvam takéto reči. Také reči nikdy neprinášajú šťastie.“

„Len preto som to povedal, že dávam sľub,“ povedal jej Robert Jordan. „Nie som z tých, čo kuvikajú.“

„Daj, podívam sa ti na ruku!“ povedala žena. Robert Jordan vystrel ruku a žena mu ju otvorila, podržala ju vo svojej veľkej ruke, pochodila po nej palcom a pozorne ju prezrela, potom ju pustila. Vstala. Vstal aj on a ona pozrela naňho bez úsmevu.

„Čo si mi tam videla?“ opýtal sa Robert Jordan. „Ja v to neverím. Mňa nenastrašíš.“

„Nič,“ odpovedala mu. „Nič som tam nevidela.“

„Ale hej. Som len zvedavý. V také veci neverím.“

„A v čo veríš?“

„V mnoho vecí, ale v toto nie.“

„V čo?“

„Vo svoju prácu.“

„Áno, to som videla.“

„Povedz mi, čo si ešte videla?“

„Nič iné,“ povedala trpko. „Ten most, vravel si, to je veľmi ťažká práca?“

„Nie. Povedal som, že je to veľmi dôležité.“

„Ale môže to byť ťažké?“

„Áno. Teraz sa naň idem pozrieť. Koľko chlapov tu máte?“

„Päť, čo za niečo stoja. Cigán je nanič, hoci má dobrú vôľu. Má dobré srdce. Pablovi už neverím.“

„Koľko dobrých chlapov má El Sordo?“

„Tuším osem. Dnes večer uvidíme. Príde sem. Je to veľmi praktický človek. Má aj trochu dynamitu. Ale nie veľa. Veď sa s ním pozhováraš.“

„Poslala si poňho?“

„Chodí sem každý večer. Je to sused. Priateľ aj súdruh.“

„Čo si o ňom myslíš?“

„Veľmi dobrý človek. A veľmi praktický. Pri tom vlaku bol úžasný.“

„A v ostatných skupinách?“

„Keby sme im včas oznámili, bolo by možné zohnať päťdesiat dosť spoľahlivých pušiek.“

„Ako spoľahlivých?“

„Spoľahlivých podľa vážnosti situácie.“

„A koľko nábojov na pušku?“

„Asi dvadsať. Záleží na tom, koľko si na takú prácu donesú. Ak prídu. Pamätaj na to, že z toho mosta nebude ani peňazí, ani koristi, a podľa tvojich zdržanlivých rečí to bude veľmi nebezpečné, a potom sa budeme musieť poberať z týchto hôr. Mnohí sa postavia proti mostu.“

„To je jasné.“

„Teda radšej o tom nerozprávať zbytočne.“

„Máš pravdu.“

„Tak až si prezrieš most, pozhovárame sa dnes večer s El Sordom.“

„Idem teraz s Anselmom.“

„Tak ho zobuď!“ povedala. „Chceš karabínu?“

„Nie,“ povedal. „Dobre je mať, ale nebudem ju potrebovať. Idem sa pozerať, a nie robiť poplach. Ďakujem ti za to, čo si mi povedala. Veľmi sa teším, že takto rozprávaš.“

„Snažím sa rozprávať úprimne.“

„Tak mi povedz, čo si mi videla v ruke!“

„Nie,“ odmietla a pokrútila hlavou. „Nič som nevidela. Choď si teraz k mostu! Dám ti pozor na výstroj.“

„Skry ho a nech sa ho nikto nedotýka! Lepšie, keď bude tam než v jaskyni.“

„Zakryjem ho a nikto sa toho ani nedotkne,“ povedala Pablova žena. „Choď si teraz k mostu!“

„Anselmo!“ povedal nato Robert Jordan a chytil za plece starca, ktorý spal s rukami pod hlavou.

Starec otvoril oči. „Áno,“ povedal. „Pravdaže. Poďme!

3. KAPITOLA

Posledných dvesto krokov opatrne zostupovali dolu svahom vtieni odstromu kstromu, azrazu pomedzi posledné sosny nastrmom svahu videli, že most je odnich iba napäťdesiat metrov. Vosvetle neskorého popoludňajšieho slnka nadhnedým horským chrbtom sa most tmavo črtal napozadí strmej, prázdnej úžľabiny. Bol to oceľový most sjedným oblúkom anakaždom konci stála strážna búdka. Bol dosť široký, aby poňom mohli prejsť vedľa seba dve autá, aklenul sa vpevne vypätom pôvabnom kovovom oblúku nadhlbokou úžľabinou, kde hlboko nadne biela voda bystriny skákala poskalách abalvanoch khlavnej riečke tečúcej priesmykom.

Slnko svietilo Robertovi Jordanovi doočí amost videl iba vobrysoch. Potom sa začalo zmenšovať azašlo, akeď pozrel pomedzi stromy nahnedú oblú výšinu, zaktorú zapadlo, videl, pretože ho už neoslepovala slnečná žiara, že nasvahu je mladá zeleň ajazyky starého snehu podhrebeňom.

Potom opäť pozoroval most vnáhlej krátkej vecnosti slabého svetla, čo ešte ostávalo, aštudoval jeho konštrukciu. Zničiť most nebolo vôbec ťažké. Ako ho pozoroval, vytiahol znáprsného vrecka zápisník arýchlo si spravil zopár náčrtkov. Kým kreslil, neodhadoval, aké nálože bude potrebovať. To urobí neskôr. Teraz si všímal len miesta, kde dá nálože, aby pretrhol nosník oblúka azhodil kus mosta doúžľabiny. To možno vykonať nenáhlivo, vedecky asprávne šiestimi náložamiumiestenými arozloženými tak, aby vybuchli zároveň, alebo to možno urobiť dvoma veľkými náložami. Museli by však byť veľmi veľké, každá nainej strane, amuseli by vybuchnúť naraz. Kreslil zručne aschuťou; tešil sa, že konečne má problém vrukách; tešil sa, že sa už konečne naň podujal. Potom zatvoril zápisník, ceruzku zastrčil dokoženého krúžku naokraji dosky, zápisník si vložil dovrecka avrecko zapol.

Kým kreslil, Anselmo pozoroval cestu, most astrážne búdky. Zdalo sa mu, že prišli až nebezpečne blízko kmostu, akeď Robert Jordan prestal kresliť, potešil sa.

Keď si Robert Jordan zapol chlopňu navrecku, ľahol si zakmeň sosny adíval sa spoza neho, Anselmo mu položil ruku nalakeť aukázal prstom.

Vstrážnej búdke, stojacej bližšie aobrátenej knim, sedel strážny apušku snasadeným bodákom držal medzi kolenami. Fajčil cigaretu, nahlave mal pletenú čiapku aoblečený súkenný plášť. Zpäťdesiatich metrov mu nebolo vidno dotváre. Robert Jordan si priložil kočiam ďalekohľad, šošovky starostlivo zaclonil dlaňami, aby sa neleskli, aj keď už nesvietilo slnko, azábradlie namoste sa zrazu ukázalo tak jasne, že by ho bol mohol dosiahnuť adotknúť sa ho, atvár strážneho bola taká jasná, že videl nanej prepadnuté líca, videl ipopol nacigarete anabodáku matný lesk. Bola to tvár sedliaka, líca podvysokými lícnymi kosťami prepadnuté, brada zarastená strniskom, oči zatienené hustým obočím, pušku držali veľké ruky, spopod záhybov plášťa mu trčali veľké čižmy. Nastene strážnej búdky visela čierna kožená fľaša navíno, tu itam noviny, telefón tam nebol. Pravda, telefón môže byť nastene, ktorú nevidí, ale nevidno ani, že by kbúdke viedli drôty. Telefónna linka bola natiahnutá pozdĺž cesty ajej drôty viedli ponad most. Predstrážnou búdkou bola piecka nadrevené uhlie, zhotovená zostarého suda odbenzínu, naktorom bol odrezaný vrchnák, dobokov povyrážané diery, asud stál nadvoch kameňoch, ale nehorelo vňom. Vpopole podním bolo niekoľko začmudených prázdnych plechoviek.

Robert Jordan podal ďalekohľad Anselmovi, ktorý ležal vedľa neho. Starec sa usmial apokrútil hlavou. Poklopkal si jedným prstom podokom.

„Ya lo veo,“ povedal pošpanielsky. „Už som ho videl,“ povedal prostriedkom úst, skoro ani nehýbal perami, atichšie než šeptom. Díval sa nastrážneho, akeď sa Robert Jordan usmial, ukázal naňho jedným prstom adruhým si prešiel pohrdle. Robert Jordan vážne prikývol.

Strážna búdka nadruhom konci mosta bola obrátená kceste, takže donej nevideli. Cesta, široká, asfaltová adobre vybudovaná, zahýbala nadruhom konci mosta doľava apotom zákrutou doprava sa tratila zočí. Natom mieste bola rozšírená zostarej cesty, takže bola vysekaná dopevnej skalnej steny nadruhej strane úžľabiny, ajej ľavý ači západný okraj, smerom odpriesmyku amosta, bol vyznačený achránený radom nastavaných tesaných kamenných kvádrov tam, kde bol prudký zráz dolu doúžľabiny. Úžľabina bola takmer ako kaňon atam sa bystrina, preklenutá mostom, vlievala dohlavnej riečky tečúcej priesmykom.

„Adruhá stráž?“ opýtal sa Robert Jordan Anselma.

„Päťsto metrov poniže zákruty. Vcestárskej búde, tá je tam postavená naskalnom svahu.“

„Koľko mužov?“ opýtal sa Robert Jordan.

Opäť pozoroval strážneho ďalekohľadom. Strážny zahasil cigaretu nadoštenej stene búdky, potom zvrecka vytiahol kožený mešec, roztrhol papier nazahasenej cigarete azvyšok použitého tabaku vsypal domešca. Vstal, pušku oprel ostenu búdky avystrel sa, potom opäť vzal pušku, prehodil si ju cezplece avyšiel namost. Anselmo sa pritisol kzemi aRobert Jordan si vložil ďalekohľad dovrecka nakošeli ahlavu dobre skryl zasosnu.

„Je tam sedem vojakov adesiatnik,“ povedal Anselmo Robertovi Jordanovi doucha. „Pýtal som sa Cigána.“

„Pôjdeme, len čo sa usadí,“ povedal mu Robert Jordan.

„Sme príliš blízko.“

„Vieš už, čo budeš potrebovať?“

„Áno. Všetko, čo budem potrebovať.“

Rýchlo sa ochladzovalo pozápade slnka asvetla ubúdalo, keď zanimi zhasla žiara posledných slnečných lúčov navrchoch.

„Čo povieš?“ opýtal sa Anselmo, keď videli, ako strážny ide pomoste kdruhej búdke, bodák sa mu leskol vhasnúcej žiare, postava vsúkennom plášti bola nemotorná.

„Výborné,“ odpovedal mu Robert Jordan. „Naozaj výborné.“

„To sa teším,“ povedal Anselmo. „Pôjdeme? Teraz nás nemôže zbadať.“

Strážny stál chrbtom knim nadruhom konci mosta. Zúžľabiny vychádzal šum bystriny nabalvanoch. Zrazu sa všume ozval iný zvuk, súvislý, prenikavý hukot, avideli, ako sa strážny obzrel, ako sa mu pletená čiapka posunula dozadu, akeď obrátili hlavu apozreli dohora, vysoko navečernej oblohe videli tri jednoplošníky vklinovej formácii, zdali sa maličké ajagali sa vtej výške, kde ešte svietilo slnko; leteli neuveriteľne rýchlo pooblohe, ich motory pravidelne hučali.

„Naše?“ opýtal sa Anselmo.

„Zdá sa,“ povedal mu Robert Jordan, ale vedel, že pritakej výške to nikdy nemožno povedať sistotou. Môže to byť večerná hliadka hociktorej strany. Ale človek vždy vraví, že stíhačky sú naše, lebo tak sa lepšie cíti. Bombardovanie, to je niečo iné.

Anselmo zrejme myslel nato isté. „Sú to naše,“ povedal.

„Poznám ich. Sú to moscas.“

„Dobre,“ povedal Robert Jordan. „Aj mne sa zdá, že sú to moscas.“

„Moscas,“ povedal Anselmo.

Robert Jordan mohol vytiahnuť ďalekohľad apozrieť nane ahneď sa presvedčiť, ale povedal si, že nie. Dnes večer nezáleží natom, aké sú to, aak sa starému páči, že sú naše, prečo mu to brať. Teraz, ako sa strácali zdohľadu smerom naSegoviu, nezdalo sa, že sú to tie zelené sčervenými koncami krídel, dolnokrídla ruská obmena lietadla Boeing p 32, ktoré Španieli volali moscas, mušky. Človek nevidí farbu, ale tvar nie je, ako má byť. Nie. To letí domov fašistická hliadka.

Strážny ešte stál pridruhej búdke, obrátený chrbtom.

„Poďme!“ povedal Robert Jordan. Pustil sa hore brehom, pohyboval sa opatrne avyužíval každý kryt, kým sa nedostali zdohľadu. Anselmo išiel zaním vovzdialenosti sto metrov. Keď ich už odmosta nikto nemohol vidieť, zastal astarec prišiel knemu, potom kráčal popredku arovnomerne stúpal priesmykom vtme postrmom svahu.

„Máme ohromné letectvo,“ povedal spokojne starec.

„Áno.“

„Avyhráme.“

„Musíme vyhrať.“

„Áno. Aaž vyhráme, musíš prísť napoľovačku.“

„Anačo budeme poľovať?“

„Nadiviaky, medvede, vlky, nakamzíky...“

„Rád chodievaš napoľovačky?“

„Samozrejme. Zovšetkého najradšej. Unás vdedine každý poľuje. Ty nechodievaš?“

„Nie,“ povedal Robert Jordan. „Nerád zabíjam zvieratá.“

„Aja zas naopak,“ povedal starec. „Ja zas nerád zabíjam ľudí.“

„To nikto rád nerobí, iba takí, čo majú vhlave okoliesko viac,“ povedal mu Robert Jordan. „Ale nie som proti tomu, keď treba. Keď ide ovec.“

„Áno, to je iné,“ povedal Anselmo. „Vosvojom dome, keď som ešte mal dom, teraz nemám, tam som mal kly diviakov, čo som postrieľal vlesoch. Mal som tam ikože zpostrieľaných vlkov. Vzime som nane poľoval vsnehu. Jedného veľkého som zabil zatmy zadedinou, keď som raz vnovembri išiel večer domov. Doma nadlážke som mal štyri vlčie kože. Boli zodraté, čo sme toľko ponich chodili, ale boli to vlčie kože. Mal som tam irohy kamzíka, toho somzabil vhornej Sierre, amal som aj orla, čo mi vypchal vypchávač vtákov vÁvile, krídla mal naširoko rozostreté aoči také žlté aozajstné, ani čo by bol živý. Bola to veľmi pekná vec aveľmi rád som sa nato všetko díval.“

„Áno,“ povedal mu Robert Jordan.

„Nakostolných dverách unás vdedine bola pribitá tlapa medveďa, toho som zabil raz najar, keď som ho našiel nasvahu vsnehu, ako tou tlapou prevaľuje drevo.“

„Kedy to bolo?“

„Predšiestimi rokmi. Azakaždým, keď som videl tú tlapu, podobnú ľudskej ruke, ale sdlhými pazúrmi, vysušenú apribitú cezdlaň nakostolných dverách, zakaždým som mal radosť.“

„Bol si nato hrdý?“

„Bol som hrdý, keď som si spomenul, ako som sa stretol smedveďom natom svahu, bolo to tak začiatkom jari. Ale keď človek zabije človeka, takého ako my, ztoho nič dobré neostane.“

„Zneho nemôžeš pribiť ruku nakostol,“ povedal Robert Jordan.

„Nie. Takú surovosť si ani predstaviť nemožno. Ale ľudská ruka je taká istá ako medvedia tlapa.“

„Aj ľudské prsia sú také isté ako medvedie,“ povedal Robert Jordan. „Keď sa zmedveďa stiahne koža, svaly sa veľmi podobajú.“

„Áno,“ povedal Anselmo. „Cigáni veria, že medveď je človeku brat.“

„Aj Indiáni vAmerike,“ povedal Robert Jordan. „Akeď zabijú medveďa, ospravedlnia sa mu apoprosia ho oodpustenie. Lebku zneho zavesia nastrom aprosia ho, aby im odpustil, prv než odídu.“

„Cigáni veria, že medveď je človeku brat, ato preto, lebo má podkožušinou také isté telo, pije pivo, rád počúva hudbu arád tancuje.“

„Tomu istému veria aj Indiáni.“

„Ačo Indiáni sú Cigáni?“

„Nie. Ale rovnako zmýšľajú omedveďovi.“

„Aha. Cigáni aj preto veria, že im je to brat, lebo kradne zpasie.“

„Ty máš vsebe cigánsku krv?“

„Nie. Ale poznal som ich veľa, aako je revolúcia, poznal som ich lepšie. Mnoho ich je vhorách. Prenich nie je hriech zabiť takého, čo nie je zich kmeňa. Oni to popierajú, ale je to pravda.“

„Ako Mauri.“

„Áno. Ale Cigáni majú mnoho zákonov, kuktorým sa nepriznávajú. Vovojne sa mnohí Cigáni zhoršili. Sú, ako bývali zastarých čias.“

„Nechápu, prečo sa vedie vojna. Nevedia, začo bojujeme.“

„Nie,“ povedal Anselmo. „Teraz len to vedia, že je vojnaaže ľudia môžu opäť zabíjať ako zastarých čias aujsť trestu.“

„Ty si už niekoho zabil?“ opýtal sa Robert Jordan vdôvernosti vzbudenej tmou aspoločne stráveným dňom.

„Áno. Niekoľko ráz. Ale nemal som ztoho radosť. Premňa je hriech zabiť človeka. Aj keď musím zabiť fašistu. Premňa je veľký rozdiel medzi medveďom ačlovekom aneverím vcigánske čarodejníctva, že sme zvieratám bratmi. Nie. Ja som proti tomu, aby sme zabíjali ľudí.“

„Ale aj tak si už zabil.“

„Áno. Aešte budem zabíjať. Ale ak ešte budem žiť, rád by som žil tak, aby som už nikomu neublížil, atak mi to odpustia.“

„Kto?“

„Ktovie? keď už nemáme Boha ani jeho Syna, ani Ducha Svätého, kto odpustí? Neviem.“

„Ty už nemáš Boha?“

„Nie. Človeče! Iste nie. Keby bol Boh, nedovolil by, čo som videl navlastné oči. Nech si ho len tamtí majú.“

„Oni si robia naňho nárok.“

„Mne veru chýba, lebo mňa nábožensky vychovali. Ale teraz sa človek musí zodpovedať sám sebe.“

„Tak ty sám si odpustíš, že si zabíjal.“

„Aj ja tak myslím,“ povedal Anselmo. „Pretože si to povedal tak jasne, verím, že to musí byť tak. Ale či je Boh, či nie, myslím, že zabiť človeka je hriech. Premňa je veľmi ťažké vziať niekomu život. Urobím to, keď treba, ale nie som zPablovho pokolenia.“

„Aby sme vyhrali vojnu, musíme zabíjať svojich nepriateľov. Vždy to tak bolo.“

„Pravda. Vovojne musíme zabíjať ľudí. Ale mám niekedy také čudné myšlienky,“ povedal Anselmo.kráčali vtme už celkom vedľa seba aAnselmo rozprával ticho aprivýstupe chvíľami obracal hlavu. „Ja by som nezabil ani biskupa. Ja by som nezabil ani nejakého boháča. Prinútil by som ich, aby každý deň pracovali, ako sme my pracovali napoliach aako pracujeme vhorách sdrevom, ato až dosmrti. Tak by videli, načo sa človek narodil. Nech by tam spávali, kde my spávame! Nech by tak jedli, ako my jeme! Ale hlavne, aby robili! Tak by sa naučili.“

„Aostali by nažive aznova by ťa zotročili.“

„Zabiť ich, to ich nič nenaučí,“ povedal Anselmo. „Človek ich nemôže vyhubiť, lebo zich semena vzíde čosi nové avtom bude ešte väčšia nenávisť. Väzenie, to je nič. Väzenie len budí nenávisť. To by sa mali naučiť všetci naši nepriatelia.“

„Ale aj tak si zabíjal ľudí.“

„Áno,“ odpovedal Anselmo. „Mnoho ráz aopäť budem. Ale nie sradosťou avidel som vtom hriech.“

„Astrážny? Tešil si sa, ako zabiješ strážneho.“

„To bolo žartom. Zabil by som strážneho. Áno. Iste anemrzelo by ma to, lebo to je naša povinnosť. Ale netešil by som sa ztoho.“

„Necháme ich takým, čo to robia radi,“ povedal mu Robert Jordan. „Je ich osem apäť. Spolu trinásť takých, čo to robia radi.“

„Veľa je takých, čo to robia radi,“ povedal Anselmo vtme.

„Takých máme mnoho. Viac než takých chlapov, čo by boli súci doboja.“

„Ty si už bol vboji?“

„Nie,“ povedal starec. „Bojovali sme vSegovii, keď vypukla revolúcia, ale premohli nás aušli sme. Utekal som sostatnými. Nevedeli sme vlastne, ani čo robíme, ani ako to treba robiť. Aja som mal iba brokovnicu spatrónmi nasrnca a guardia civil mala mauzerovky. Nasto krokov som nemohol nič trafiť, aoni natristo krokov nanás strieľali, ako sa im zachcelo, ako nazajace. Strieľali veľa adobre amy sme boli prednimi ani ovce.“ Stíchol. Pochvíľke sa opýtal:

„Myslíš, že primoste sa bude bojovať?“

„Možno hej.“

„Nikdy som nevidel taký boj, kde by sa neutekalo,“ povedal Anselmo. „Neviem, ako by som sa premohol. Už som starý arád by som sa vedel premôcť.“

„Ja ti poviem, ako to treba,“ povedal Robert Jordan.

„Aty si už bol vmnohých bitkách?“

„Vniekoľkých.“

„Ačo myslíš, ako to bude primoste?“

„Most si najprv premyslím. To je moja úloha. Nie je ťažké zničiť most. Naostatné sa pripravíme. Predbežný plán. To všetko spíšem.“

„Ztunajších ľudí len veľmi málo vie čítať,“ povedal Anselmo.

„Napíšem to tak, aby každý rozumel, aby to všetci pochopili, avšetko jasne vysvetlím.“

„Budeme spolu,“ povedal mu Robert Jordan. „Vždy ti poviem, čo máš robiť.“

„Potom to nie je problém,“ povedal Anselmo. „Spravím všetko, čo sa mi rozkáže.“

„Tak teraz zídeme potýchto skalách dotábora.“

„Akí súdruhovia?“

„Nie. Ideme zdola.“

„Spusti záver!“