Start

Viola Stern Fischerová

Veronika Homolová Tóthová

MENGELEHO DIEVČA

Skutočný príbeh Slovenky, ktorá prežila štyri koncentračné tábory

Text © 2016 by Viola Stern Fischerová, Veronika Homolová Tóthová

Jacket design © 2016 by Juraj Šramko

Jacket photo © 2016 by archív Violy Stern Fischerovej, Stanislav Gužák

Photography © 2016 by Stanislav Gužák, Miroslav Homola,

Veronika Homolová Tóthová Slovak edition © 2016 by Ikar

Redigovala Tatiana Žáryová.

Fotografie: Archív Jaroslava Čvančaru (strana 347),

archív Violy Stern Fischerovej (strany 8, 16, 18, 19, 111, 114, 290,

302, 343, 355, 366, 368), Archív Múzea SNP (strany 81, 100, 174),

archív múzea Yad Vashem (strany 196, 299), Slovenský národný

archív, fond Slovenská tlačová kancelária (strana 79), VHA Bratislava,

Archívny fond Osobné doklady, ročník narodenia 1920 (str. 348),

Stanislav Gužák (strany 202, 208, 209 hore, 218, 220, 224, 234, 279),

Miroslav Homola (strana 20), Veronika Homolová Tóthová (strany 209 dole, 221).

Foto na obálke: archív Violy Stern Fischerovej, Stanislav Gužák

Obálku navrhol Juraj Šramko.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 981. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5196-0

Táto kniha je zaznamenaním života Violy Fischerovej, rodenej Sternovej. Je reflexiou o jej živote a udalostiach v období pred druhou svetovou vojnou, počas nej a po nej. K spomienkam sa vrátila so sedemdesiatročným odstupom a opisuje ich tak, ako sa jej uložili do pamäti.

Žid alebo žid?

V knihe používame obidva termíny. Termín „Žid“ označujúci príslušnosť k národu alebo „žid“ ako príslušnosť k náboženstvu. Ich použitie závisí od jednotlivých osôb. Rodina Sternová sa hlásila k národnosti maďarskej, rodina Fischerová k slovenskej a vierovyznanie mali židovské, v tej dobe označované aj ako izraelitské. Toto rozoznávanie sa však po roku 1939 skončilo a všetci, ktorí sa hlásili k židovskému náboženstvu (alebo mali židovských predkov), boli odvtedy považovaní za Židov aj z pohľadu príslušnosti k národu.

Úvod

Bola som Mengeleho dievča. Jedna z mnohých, ktoré museli zniesť jeho pokusy. Jedna z mála tých, ktoré to prežili. A možno som jediná, ktorá ho porazila – on a jeho tím mi robili veci, po ktorých by som už nikdy nemala spoznať ten najväčší dar – držať v náručí vlastné dieťa. Porazila som ich dvakrát. Mám dve skvelé dcéry.

Bola som vo svojom živote neskutočne šťastná, aj absolútne zlomená. Stratila som veľkú lásku, aby som pomaly a postupne našla takú, čo pretrvala celý život. Prežila som štyri koncentráky: Auschwitz-Birkenau (po slovensky Osvienčim-Brzezinka), Ravensbrück, Buchenwald, Neustadt bei Coburg – továreň Siemens, zorganizovala útek a pomohla chytiť jednu z najkrutejších dozorkýň z Birkenau.

Ja, Stern Rózsa, teraz už Viola Fischerová. Krstné meno som si zmenila po vojne. Pôvodne som sa volala Rózsa Ibolya čiže Ružena Viola (doslova Ruža Fialka). Na území, ktoré počas vojny zabrali Maďari, bolo po roku 1945 bežné – a zároveň to niekedy vyžadovali aj úrady –, aby sa maďarské mená poslovenčovali. Neprekážalo mi to. Rózsu som zanechala v nemeckých koncentrákoch a začala som používať iba druhé meno, Viola. Keď dočítate dokonca, budete vedieť, prečo mi bolo také drahé.

Fotografia 20-ročnej Rózse Sternovej. Vznikla niekedy v roku 1940.

Tetovanie na ruke nemám. Kým prišli ku mne, minul sa im atrament. A teda ani neviem, pod akým číslom ma v zoznamoch mali zapísanú. Ak vôbec. Nás, ľudí z posledných transportov, už niekedy ani nezapisovali. Neprišli sme tam prežiť, ale zomrieť. Ale keby som to tetovanie mala, bolo by to moje vyznamenanie. Môj muž mal vyznamenaní niekoľko. Najviac si cenil to od francúzskeho prezidenta – Rad Čestnej légie. Ja som mala šťastie. Na neho, na rodinu, na prežitie.

Selekcia v Auschwitzi

(Osvienčime)

jún 1944

Mengele bol relatívne nízky, s tmavými vlasmi uhladenými dozadu. Aj keď si asi väčšina ľudí predstavuje, že vedúci doktor ženskej časti koncentráku, ktorý má vymyslieť, ako vytvoriť árijskú rasu, bude blondiak s modrými očami, nebolo to tak. Josef Mengele mal tmavé vlasy, hnedé oči, medzierku medzi prednými zubami a bol asi stosedemdesiat centimetrov vysoký. Pôsobil však oveľa vyšším dojmom a bol hrôzostrašný. Pretože v celom tom chaose, ktorý nastal pri selekcii, bol pokojný. Ostatní kričali, behali, naháňali väzňov do radu, ale on si len popiskoval, alebo fajčil, a pokojne čakal. Vedel, na čo čaká a že to bude pre neho znamenať to, čo mal najradšej – nové pokusy. To som vtedy, pri tom prvom pohľade, ešte netušila. A vlastne ani on to nevedel. Ale ja, práve ja som bola jeho nová „radosť“. Jeho hračka. Jeho dievča. Tak nás občas volali – Mengeleho dievčatá.

Z nášho vagóna už vyhnali na nástupište všetkých. Stále som bola pri mamičke a silno jej zvierala ruku. Napriek tomu, že bol júnový teplý večer, triasla som sa. Nie zimou, ale od nervového vypätia. Skôr som tušila, ako vedela, že to, čo príde teraz, bude fatálne. Že to zmení všetko. Falošná nádej toho, že sme sa vďaka tomu, že Lučenec pripadol v roku 1938 Maďarsku, zachránili, sa definitívne rozplynula. Kým tí, ktorí zostali na Slovensku, museli hviezdu nosiť už od roku 1941 a transporty sa začali v roku 1942, my sme boli v relatívnom bezpečí. Až do júna 1944. Potom Maďari a najmä Nemci na čele s Eichmannom dokázali za osem týždňov vypraviť transporty so štyristotisíc Židmi. Bolo to také nespravodlivé! My sme pre nich už neboli lacná pracovná sila. My sme boli tí, ktorých bolo ešte treba zabiť. Nemuseli to robiť. Ale oni chceli. Chceli nás zlikvidovať. A tak nás teraz na rampe v Auschwitzi (slovensky Osvienčime) privítal sám Doktor Smrť – Josef Mengele.

Stáli sme od neho asi tridsať metrov. Ako prechádzal okolo nastúpených ľudí, iba ukazoval prstom – doľava znamenalo do plynu, doprava na prácu alebo na pokusy. Život, smrť, život, smrť... Chápete tú moc? On nerozhodoval o tom, kto pôjde do lepšieho či horšieho baraku. Kto dostane horšie či lepšie jedlo alebo topánky. On rozhodoval, kto pôjde rovno do plynu a kto nie.

Videla som, ako sa postavil na začiatok nášho radu. Díval sa na ľudí a kýval prstom. Díval sa na nich ako na nejaký materiál. Vedeli sme, že v táboroch sa robí tzv. selekcia. Že väzňov delia na mužov a ženy a potom na tých, ktorých pošlú ťažko pracovať. Vedeli sme aj to, že sa treba snažiť byť v skupine pracujúcich. Vraj dostávajú viac jedla a lepšie oblečenie ako tí, ktorí pracovať nevládzu. Tak sa to aspoň medzi nami hovorilo.

Ako som sklopila zrak, nevidela som mu síce do tváre, ale na ruky áno. Ľavú mal zastrčenú medzi gombíkmi uniformy. Jeho uniforma bola taká čistá, upravená. Dokonalá. Pôsobila, akoby sa v nej vôbec nepotil, akoby sa ani trocha nepokrčila, keď v nej sedel. Robila z neho akéhosi nadčloveka. Pri našej selekcii nemal svoj povestný biely plášť. Videla som v tom okamihu na tú najdôležitejšiu časť Mengeleho, ktorá o mne, o nás s mamičkou, mala rozhodnúť. Na jeho pravú ruku s vystretým ukazovákom. Iní väzni mi hovorili, že pri niektorých selekciách si popiskoval valčík a rukou ukazoval do rytmu, akoby ňou tancoval. Ta tam, ta ta, ta tam. Pri našej bol ticho a vystretým ukazovákom kýval doľava alebo doprava.

Nič o nás nevedel. Nevedel, že mamička pečie najlepšiu jablkovú pitu v meste, ani to, že nám plietla úžasne teplé šály a ponožky. Nevedel, že ja som veľmi šikovná v počtoch a pred vojnou som túžila stať sa lekárkou. Nevedel o nás nič. A ani ho to nezaujímalo. Nemali sme pre neho nijakú ľudskú hodnotu.

Videla som na jeho ruky. Ľavú mal zastrčenú v uniforme, pravú držal pred sebou, zalomenú v zápästí a ten ukazovák bol ako strelka kompasu. Delili ho od nás už len traja ľudia – asi dvanásťročný chlapec s mamou a staršia žena. Pozrel sa na chlapca s matkou. Ukázal doľava. Pozrel na staršiu ženu. Ukázal doľava. Na ľavej strane sa už tiesnila celkom veľká skupina ľudí. Na pravej ich bolo len niekoľko. Ale všimla som si tam hrbatého chlapca. Napadlo mi, že ten asi nemá veľkú šancu, nebude vládať pracovať. Takže tá ľavá strana by mala byť tá lepšia. Tí, ktorých tam poslal, vyzerali zdraví a celkom silní. A mamy nechával spolu s deťmi. Prišlo mi to múdre a logické – budú lepšie pracovať, keď budú vedieť, kde sú ich deti a že je o ne postarané.

Zrazu bol pri nás. Pozrel sa na naše ruky, ako sa s mamičkou pevne držíme, a usmial sa. Vlastne to nebol úsmev, ale taký pohŕdavý úškľabok. Ako dvíhal oči, uhla som pohľadom. Nechcela som tam byť, nechcela som, aby sa na nás díval, chcela som sa stratiť, rozplynúť, a tak som inštinktívne odvrátila zrak. To, čo nasledovalo, som tým však odvrátiť nemohla.

Dívala som sa na jeho ruku. Na ten vystrčený ukazovák. Doľava. Ukázal doľava! Poslal nás obidve aj s mamičkou doľava – do plynu. To som však vtedy ešte nevedela. Mne vtedy odľahlo. Podľa mojej logiky nás poslal na tú dobrú, správnu stranu. Takže sme ani nijako neprotestovali. Už sme sa otáčali, aby sme sa pridali k tým okamžite odsúdeným na smrť, ktorí už na ľavej strane stáli, keď sa zrazu zastavil a nahlas povedal: „Komm herr!“ „Poď sem!“

Obzrela som sa, komu to hovorí. Díval sa na mňa. Bože, čo chce? Čo som urobila zle? Vystúpila som z radu príliš rýchlo? Alebo pomaly? Podišla som k nemu. A dívala sa na neho doširoka roztvorenými očami. Pamätám si, že som si hovorila, žmurkaj, žmurkaj, nevytriešťaj tak na neho oči, ale nemohla som. Zastala som pred ním.

„Koľko máš rokov?“ opýtal sa ma.

„Dvadsaťdva.“ Môj hlas neprirodzene zachrapčal. Pozeral sa mi uprene do očí. Jeho boli tmavé ako noc.

Prenikavé a pichľavé. Ja som mala modré oči a svetlohnedé vlasy. Rozhodne som vyzerala viac árijsky ako on. Videla som, ako si to všetko prezrel – moje oči, vlasy, postavu – a zrazu ukázal doprava. Mala som ísť doprava! Odtrhol ma od mamičky! Až vtedy som si uvedomila, že ju stále kŕčovito zvieram za ruku. Stála za mnou, snažila sa nepútať jeho pozornosť, ale keď ma poslal doprava, už sa to nedalo. Nechcela som ju pustiť, nemohla som ju pustiť! Ona bola mojou súčasťou a ja jej. Nechceli sme byť bez seba. Nech by sme išli kamkoľvek, len na tom jednom nám záležalo, aby sme tam šli spolu. My dve. Najväčšie kamarátky, spriaznené duše. Ona bola pevným bodom, na ktorom stál môj svet. Bez nej nemohol existovať. Mengele sa však rozhodol, že môže.

Väčšinou ho opisujú ako džentlmena. Ja mám na neho brutálnejšiu spomienku. Možno sme boli už piaty transport v ten deň, možno ho rozčúlilo, že mu pri operácii v ten deň zomrelo jeho „obľúbené“ znetvorené dieťa (vraj mu vyoperoval hlasivky, aby tak neplakalo a nerušilo ho, keď do neho rezal bez umŕtvenia), alebo ho možno popudilo, že som sa mamičky držala s takým odhodlaním. Pozrel sa na naše prepletené prsty. Mali sme ich až biele z toho, ako sme sa držali. Prešiel pohľadom po mojej, na prvý pohľad nie celkom zdravej mamičke. Mala len jednu obličku a liečba v tom období nebola dostačujúca. A zrazu to urobil. Kopol do nej. Kopol do mojej mamičky! Spadla na zem a už sme neboli spolu. V tom okamihu, tam na tej rampe, po Mengeleho kopanci, skončil môj dovtedy krásne nezaujímavý, nedobrodružný, nepoznačený život. Tam z našej rodiny nezostalo nič. Tam mi vyškerený brutálny odľud ukradol to, na čom mi záležalo, čo som milovala.

Kápovia ma dostrkali na druhú stranu. Nebránila som sa. Nebola som zlomená. Myslela som si, že mňa poslal na tú druhú stranu a mamička bude zachránená. Aspoň na čas. Až kým mi jeden z kápov, ktorý ma postavil do radu, nezasyčal do ucha: „Čuš a buď rada. Ju už nezachrániš.“

Vtedy som pochopila tú zvrátenosť. Na nás, tú malú skupinku vpravo sa všetci dívali so strachom a zároveň s ľútosťou. My sme v ich očiach boli tí úbožiaci, ktorí mali smolu hneď pri príchode. Ani len netušili, že to práve naša skupina dostala šancu prežiť aspoň tento prvý deň. Bola som v nej ja – zdravo živená mladá žena. Takých tu bolo ešte dvanásť. Každá iná, len vek asi od osemnásť do dvadsaťpäť rokov. Ďalej tu stál ten hrbatý chlapec a asi štyridsaťpäťročný muž s tzv. konskou nohou. Jednu nohu mal kratšiu ako druhú. Kedysi sa ten rozdiel vyrovnával tak, že šuster ušil takýmto ľuďom topánku, ktorá mala hrubú podošvu, aby ten rozdiel vyrovnala. Často to vyzeralo, že ten človek má kopyto. Preto sa tomu hovorilo konská noha. Ešte k nám pribudlo šesť tehotných mladých žien, jeden chlapec s prenikavo modrými očami a desať veľmi dobre stavaných mužov – na veku evidentne nezáležalo, lebo mali od asi šestnásť po päťdesiat rokov. Dokopy nás bolo tridsaťjeden.

Dívala som sa na mamičku, ako stojí v tej druhej skupine, kde som pred chvíľou bola ešte s ňou. Keď dokončili selekciu, na ľavej strane bolo niekoľko desiatok ľudí. Mladí, starí, rodiny s deťmi. Selekcia sa skončila, Mengele odišiel. Slovo prebrali kápovia. To boli Židia, ktorí nás vlastne na príkaz SS strážili. Tiež to boli väzni, ale Nemci si ich vybrali na pomoc pri tejto špinavej práci. Jeden z nich sa postavil pred nás a povedal: „Táto skupina,“ ukázal na nás, „pôjde teraz so mnou, aby sme vypísali prijímacie dokumenty. Táto skupina,“ ukázal na tú, kde bola moja mamička, „pôjde sem neďaleko. Po dlhej ceste sa iste potrebujete umyť. Po sprche zase vy pôjdete vypísať tlačivá a sprchovať sa pôjde druhá skupina. Ideme!“ zakričal bez zbytočného zdržiavania. Kápovia nás už aj hnali. Nechceli a nepotrebovali zbytočné otázky, napríklad o tom, prečo nás vôbec rozdelili do skupín a podobne. Hnali nás každú na inú stranu. Ešte sme sa na seba pozreli. Dívala som sa na ňu s doširoka otvorenými očami a vystrašeným výrazom z toho, čo mi ten kápo povedal. Nechcela a nemohla som tým slovám uveriť. Ju už nezachrániš! Videla môj výraz a evidentne si myslela, že sa bojím o seba. Usmiala sa totiž na mňa a zakričala: „Budem ťa čakať, dievčatko moje. Neboj sa, niekde tam ťa počkám.“

A ja viem, že ma niekde tam ešte vždy čaká.

Ako pekne sme žili

Lučenec do roku 1938

My sme doma tak krásne žili. Mamička bola v domácnosti a otecko bol obchodným zástupcom firmy 1. trenčianska borovičková továreň. Mala som dvoch starších bratov – Alexandra a Juraja. Volali sme ich Alex a Ďuri. Ale našu rodinu tvorilo oveľa viac ľudí. Zachovala sa mi jedna jediná rodinná fotografia z tých krásnych čias, ktoré sa dnes zdajú také vzdialené, akoby nikdy ani neexistovali.

Je to fotografia, ktorá pôsobí, akoby vznikla na rodinnom obede, ale je ateliérová. Fotila ju moja sesternica Magda, ktorá sa živila ako profesionálna fotografka. Ja som to dievča v hornom rade s bielym golierikom a čiernou mašľou. Vedľa mňa, po mojej pravej ruke stojí Alexander Berkó, môj bratranec. Bol to veľmi šikovný, nadaný žiak, všetci hovorili, že má pred sebou skvelú budúcnosť. Písal krásne básne, ktoré mu pred vojnou vychádzali v novinách. Náš „druhý“ Alex s veľkými, múdrymi očami. Ešte v roku 1940 mu vyšla zbierka V diablovom kabáte. O dva roky na to mu ten kabát obliekli. Šani zomrel niekde na fronte v pracovnom tábore.

Rodinná fotografia Sternovcov. Vznikla vo fotoateliéri sesternice Violy Fischerovej. Viola Fischerová stojí v strede v hornom rade. Po jej pravej ruke stojí Alexander Berkó, jej bratranec. Ďalej je brat Juraj a vedľa neho je ďalší bratranec Imre Haas. Po ľavej ruke pani Fischerovej stojí rodinný priateľ Alexander Reich a dvaja strýkovia, Alexander Stern a Árpád Haas. Práve jeho stretla v Birkenau.

V dolnom rade úplne napravo sedí otec pani Fischerovej, Andor Stern, vedľa neho je jeho sestra Blanka Haasová. Tretia sprava sedí mamička Violy Fischerovej, Helena (Ilona) Sternová. Vedľa nej je ďalšia teta, Jozefína Berková.

V strede sedí p. Reiterová, vzdialená príbuzná Sternovcov. Na fotografii zľava sú Berta Reichlová, manželka jedného z bratrancov, ďalej sesternica Alžbeta Berková, vydatá Reiterová, s manželom Ernestom a štvrtá zľava je ďalšia teta Gizela Sternová. Po vojne z tejto fotky zostali nažive iba Viola Fischerová a jej brat Juraj.

13. jún 1944 – to je dátum smrti väčšiny mojej rodiny a ľudí, na ktorých mi záležalo. Ľudí, ktorí tvorili môj svet – moja maminka (sediaca tretia sprava), môj otecko (sediaci prvý sprava), obľúbená teta Blanka (medzi mamičkou a oteckom, druhá sprava), tety Jozefína (vedľa mamičky, štvrtá sprava) a Gizela (sediaca štvrtá zľava). Aj moja milovaná sesternica Alžbetka (sediaca druhá zľava). Bola taká krásna a elegantná, pracovala ako sekretárka u miestneho váženého advokáta a jej muž Ernest (sediaci tretí zľava) bol elegán a veľmi dobrý manžel. Nosil Betke kvety, čakával ju pred prácou, chodili spolu nakupovať, čítali noviny, debatovali, smiali sa a on ju občas láskyplne chytil za ruku. A ona na neho pozerala s nehou a oddanosťou. Vždy som si predstavovala, že aj moje manželstvo musí byť raz také. Aby som vždy mala dôvod pozerať sa na svojho muža s úctou a láskou. Aspoň toto mi v živote vyšlo. Môj muž bol nielen skvelý manžel, ale aj veľmi statočný muž. A skutočný rytier. O jeho vymenovaní za rytiera Radu Čestnej légie rozhodol francúzsky prezident Jacques Chirac. Aj keď pred vojnou to vyzeralo, že sa vydám za niekoho úplne iného.

Aj Betka a Ernest skončili 13. júna 1944 v plyne. Obaja boli mladí a zdraví. Nádherný pár, o ktorom zrazu ktosi rozhodol, že už si nezaslúžia ďalej žiť. Zlo zvíťazilo a porazilo ich. Nemali šancu byť jeden druhému oporou, nemali šancu si nič krásne povedať a iba sa mučili predstavou o tom, čo sa práve deje s tým druhým. Stále ma bolí, keď na nich spomínam. Lebo pri nich si vždy poviem, že nie je pravda, že láska je silnejšia ako smrť. V takomto prípade nie. Z ich lásky, tak ako z nich dvoch, nezostalo nič. A keď zomriem, bude to, akoby tá ich láska nikdy ani neexistovala, lebo si ju už nebude nikto pamätať.

Žili sme na juhu Slovenska, v Lučenci. U nás sa vždy hovorilo, že čo nezoženiete v Pešti alebo vo Viedni, zoženiete v Lučenci. A môj budúci svokor ešte dodával: „A zoženiete tu aj to, čo nezoženiete v Berlíne alebo Hamburgu. Lebo som to skúpil a priviezol do Lučenca.“ A preto sa tu dalo kúpiť všetko.

Ďula báči, tak som môjho budúceho svokra volala ešte v časoch, keď ani jeden z nás netušil, že sa vydám za jeho syna, a jeho brat mali totiž obchod. Bolo na ňom napísané

„Bratia Fischerovci“. Stál na Hlavnej ulici v Lučenci. Vtedy sa volala Masarykova. Podľa prvého prezidenta a na počesť jeho osobnej návštevy mesta v roku 1930. Vlastne to nebol iba obchod. V tej budove bol na prízemí obchod s farbami, olejmi, benzínom a železiarstvo. A hore na poschodí bol dokonca hotel. Mal šestnásť izieb a volal sa Slávia.

Obchod bratov Fischerovcov stál hneď na začiatku Masarykovej ulice. Oproti cez cestu je dodnes budova YMCA. V obchode predávali rôzny stavebný materiál, sporáky, farby, olej a benzín.

Možno vás zarazilo, že sa tam predával benzín, ale vtedy to tak bolo, benzín nepredávali len čerpacie stanice. Len na Hlavnej ulici, teda vlastne Masarykovej, bolo v medzivojnovom období až sedem obchodov, kde ste si ho mohli kúpiť. Od roku 1911, keď sa v Lučenci objavili prvé dve autá, sa automobilová doba nedala zastaviť. Kto si to mohol dovoliť, mal auto. Jednak to bol symbol pokroku a jednak to bola veľká výhoda pred konkurenciou. Nebolo treba čakať na vlaky, ale veľa vecí ste si už mohli dopraviť aj osobne. A oveľa rýchlejšie. A kto mal prvý, od toho sa kupovalo.

Keby bol Lučenec väčšie mesto, jeho hlavná ulica by bola bulvárom – široká ulica, kde sa vedľa seba pohodlne zmestili aj tri koče. Rástli na nej krásne vysoké stromy a bola srdcom toho mestečka. Každý na ňu musel prísť. Buď pre to, aby si nakúpil, stretol sa so známymi, alebo aby sa ňou dostal domov. Bola to skutočne hlavná ulica mesta.

Hotel Slávia, ktorý patril Fischerovcom. Budova v súčasnosti už nestojí. V 70-tych rokoch 20. storočia túto časť Masarykovej ulice zbúrali a postavili tam tzv. Biely dom – okresné sídlo KSČ.

Dnes tam sídli Mestský úrad.

My sme bývali hneď za rohom, na Veľkej Begovej ulici. Narodila som sa 14. novembra 1922. Bola to krásna doba. Štyri roky po vzniku Československa. Štyri roky po konci prvej svetovej vojny. Vtedy sa jej ešte hovorilo iba svetová alebo veľká. Nikto netušil, že ľudstvo zažije ešte jednu – oveľa strašnejšiu a nepochopiteľnejšiu. Aspoň pre nás, Židov, taká rozhodne bola. V Lučenci žilo približne dvetisícdvesto Židov. Asi dvesto päťdesiat ich bolo ortodoxných. Väčšina, tak ako aj naša rodina, však patrila k neologickým. V tých časoch, keď sme pri sčítaní obyvateľstva uvádzali, k akému náboženstvu sa hlásime, písali sme izraelitské, nie židovské. Mamička držala sviatky, ale kóšer kuchyňu už nie. Nemali sme oddelený riad na mäsové a mliečne jedlá a jedávali sme aj bravčové mäso. Dokonca aj náš neologický rabín Dr. Artur Reschovsky bol veľmi pokrokový. Jeho manželka bola kresťanka a švagor katolícky kňaz.