Start

Dan Brown

THE LOST SYMBOL

Copyright © 2009 by Dan Brown

Translation © 2010, 2016 by Marián Pochylý

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu The Lost Symbol

(Bantam Press A Random House Group Copany, London)

preložil Marián Pochylý.

Redigovala Antónia Revajová.

Korigovala Alexandra Hríbiková.

Obálku navrhol Emil Křižka, upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava

v roku 2016 ako svoju 1010. publikáciu v elektronickej podobe.

V Ikare prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5198-4

Venujem Blythe

POĎAKOVANIE

Moja hlboká vďaka patrí trom drahým priateľom, s ktorými mám veľké potešenie spolupracovať: editorovi Jasonovi Kaufmanovi, agentke Heide Langovej a poradcovi Michaelovi Rudellovi. Okrem toho by som rád vyjadril nesmiernu vďačnosť Doubleday, svojmu vydavateľovi, a – samozrejme – svojim čitateľom.

Tento román by som nemohol napísať bez šľachetnej pomoci nespočetných jednotlivcov, ktorí sa delili so mnou o svoje vedomosti a skúsenosti. Vám všetkým patrí moje veľké uznanie.

Žiť na svete bez toho, že by ste si uvedomili význam sveta,

je ako chodiť po veľkej knižnici a nedotknúť sa kníh.

TAJNÉ UČENIA VŠETKÝCH VEKOV

FAKTY

Roku 1991 zamkli do sejfu riaditeľa CIA istý dokument. Je tam dodnes. Jeho zašifrovaný text obsahuje aj odkazy na dávny portál a neznáme miesto pod zemou. Je v ňom aj veta: ,,Je to ukryté niekde vonku.“

Všetky organizácie, ktoré spomínam v tomto románe, existujú vrátane slobodomurárov, Neviditeľného kolégia, Bezpečnostnej kancelárie, PSSM a Ústavu noetických vied.

Všetky obrady, vedecké disciplíny, umelecké diela a pamätníky v tomto románe sú skutočné.

PROLÓG

DOM CHRÁMU 20.33

Tajomstvom je, ako zomrieť.

Od začiatku času bolo vždy tajomstvom, ako zomrieť.

Tridsaťštyriročný zasväcovaný uprene hľadel na ľudskú lebku, ktorú držal v rukách. Lebka bola dutá ako miska, plná krvavočerveného vína.

Vypi to, povedal si. Nemáš sa čoho báť.

Podľa tradície nastúpil na túto cestu oblečený do obradného rúcha stredovekého kacíra, ktorého vedú pod šibenicu. Voľná košeľa sa mu otvárala a odhaľovala bledú hruď, ľavú nohavicu mal vyhrnutú až pod koleno a pravý rukáv povytiahnutý po lakeť. Okolo krku mu visela ťažká slučka – „vlečný kábel“, ako ju volali bratia.

Ale dnes večer, podobne ako svedčiaci bratia, sa obliekol ako majster.

Zhromaždení bratia, ktorí ho obkolesovali, boli odetí do všetkých symbolov zo záster z jahňacej kože, šerp a z bielych rukavíc. Na krkoch im viseli obradné klenoty, ktoré sa trblietali v nejasnom svetle ako oči prízraku. Mnohí z týchto mužov zastávali v živote mocné postavenie, a napriek tomu zasväcovaný vedel, že ich svetské hodnosti medzi týmito múrmi nič neznamenajú. Tu si boli všetci rovní, pobratimovia so spoločným mystickým putom.

Keď si zasväcovaný prezeral zastrašujúce zhromaždenie, rozmýšľal, kto vonku by uveril, že táto skupinka mužov by sa zišla na jednom mieste... tým skôr na tomto mieste. Miestnosť vyzerala ako svätyňa z dávneho sveta.

Pravda však bola ešte čudnejšia.

Som len niekoľko blokov od Bieleho domu.

Táto kolosálna budova na Severozápadnej Šestnástej ulici č. 1 733 vo Washingtone bola replikou predkresťanského chrámu – chrámu kráľa Mausola, pôvodného mauzólea... miesta, kam sa dostanete po smrti. Pred hlavným vchodom strážili bronzové dvere dve sedemnásťtonové sfingy. Interiér bol vyzdobeným labyrintom obradných komôr, siení, izolovaných klenieb, knižníc a dokonca aj dutej steny, v ktorej boli pozostatky dvoch ľudských tiel. Zasväcovanému povedali, že každá miestnosť v tejto budove uchováva tajomstvo, a predsa vedel, že ani jedna z nich neuchováva väčšie tajomstvá ako obrovská komora, v ktorej teraz kľačí v lebkou v dlaniach.

Chrámová miestnosť.

Tento priestor bol dokonale štvorcový. A priestranný. Strop sa týčil v udivujúcej výške tridsať metrov a podopierali ho monolitické stĺpy zo zelenej žuly. Miestnosť lemovala niekoľkoradová galéria sedadiel z tmavého ruského gaštana s ručne spracovanou bravčovou kožou. Západnej stene dominoval desaťmetrový trón, naproti bol utajený píšťalový organ. Steny boli kaleidoskopom starodávnych symbolov... egyptských, hebrejských, astronomických, alchymistických a ďalších, dnes už neznámych.

Dnes večer osvetľovalo Chrámovú miestnosť viacero presne usporiadaných sviec. Ich matnej žiare pomáhal len bledý stĺpec mesačného svetla, ktoré sa predieralo rozľahlým oknom v strope a osvetľovalo najhrozivejšiu časť miestnosti – obrovský oltár vytesaný z pevného bloku lešteného belgického čierneho mramoru umiestnený presne uprostred štvorcovej komory.

Tajomstvom je, ako zomrieť, pripomenul si zasväcovaný.

„Je čas,“ zašepkal hlas.

Zasväcovaný pomaly kĺzal pohľadom po vznešenej postave v bielom rúchu, ktorá stála pred ním. Najvyšší ctihodný majster. Muž dobre po päťdesiatke bol americkou ikonou, obľúbený, robustný a nesmierne bohatý. Kedysi tmavé vlasy mal postriebrené a jeho slávna tvár odrážala život plný moci a silný intelekt.

„Prisahaj,“ povedal ctihodný majster hlasom mäkkým ako padajúci sneh. „Zavŕš svoju cestu.“

Cesta zasväcovaného, podobne ako všetky také cesty, sa začala na prvom stupni. Tej noci v obrade podobnom tomuto mu ctihodný majster zastrel oči páskou, na nahú hruď mu pritlačil obradnú dýku a požiadal ho: „Vážne vyhlasuješ na svoju česť, neovplyvnený ziskuchtivosťou ani nijakou inou nehodnou pohnútkou, že sa slobodne a dobrovoľne ponúkaš za kandidáta na záhady a privilégiá tohto bratstva?“

„Áno,“ zaklamal zasväcovaný.

„Potom nech je toto bodnutie pre tvoje vedomie,“ vystríhal ho majster, „aj pripomenutie okamžitej smrti, keby si niekedy vyzradil tajomstvá, čo sa ti zveria.“

Zasväcovaný vtedy nepociťoval strach. Nikdy nebudú vedieť, prečo som tu naozaj.

Dnes večer však vycítil v Chrámovej miestnosti zlovestnú vážnosť a jeho myseľ si začala prehrávať všetky strašné výstrahy, ktoré dostal na svojej ceste, hrozby príšerných dôsledkov, keby sa niekedy podelil o starodávne tajomstvá, ktoré sa mal dozvedieť: Podrežeme hrdlo od ucha k uchu... vytrhneme jazyk od koreňa... vyberieme črevá a spálime... roztrúsime do štyroch nebeských vetrov... vytrhneme srdce a dáme ho divým zverom na poli...

„Brat,“ povedal sivooký majster, keď položil zasväcovanému na plece ľavú ruku. „Vyslov poslednú prísahu.“

Zasväcovaný si dodal odvahu na posledný krok na svojej ceste, jeho svalnatá postava sa pohla a obrátil pozornosť späť na lebku, ktorú držal v rukách. Karmínové víno vyzeralo v nejasnom svetle sviec takmer čierne. V komore zavládlo hrobové ticho. Cítil, ako ho všetci svedkovia pozorujú, čakajú, kým vysloví poslednú prísahu a vstúpi do ich elitných radov.

Dnes večer, pomyslel si, sa medzi týmito stenami odohráva niečo, čo sa v dejinách tohto bratstva nikdy nestalo. Ani raz, za celé stáročia.

Vedel, že to bude iskra... a dá mu neobmedzenú moc. Posilnený sa nadýchol a vyslovil nahlas tie isté slová, ktoré nespočetní muži na celom svete v priebehu stáročí vyslovili pred ním.

„Nech sa mi toto víno, ktoré teraz vypijem, stane smrteľným jedom... keby som niekedy vedome alebo zámerne porušil svoju prísahu.“

Jeho slová sa ozývali v dutom priestore. Potom všetko stíchlo.

Zasväcovaný si upokojil ruky, zdvihol lebku k perám a pocítil, ako sa mu pery dotkli suchej kosti. Zatvoril oči, naklonil si lebku k ústam a vypil víno dlhými, hlbokými dúškami. Keď sa stratila posledná kvapka, spustil lebku.

Na chvíľočku si pomyslel, že pocítil, ako sa mu stiahli pľúca a srdce mu začalo divoko búšiť. Božemôj, vedeli to! Potom, rovnako rýchlo ako prišiel, ten pocit pominul.

Telom mu začalo prúdiť príjemné teplo. Zasväcovaný si vydýchol, v duchu sa usmial, keď zdvihol zrak na nič netušiaceho sivookého muža, ktorý ho bezhlavo prijal do najtajnejších radov tohto bratstva.

Čoskoro stratíš všetko, čo si považoval za najdrahšie.

1

Výťah, ktorý stúpal po južnom pilieri Eiffelovej veže, bol plný turistov. V preplnenom výťahu prísny obchodník vo vyžehlenom obleku hľadel zhora na chlapca vedľa seba.

„Si akýsi bledý, synak. Mal si zostať dole.“

„Som v poriadku...“ odvetil chlapec a snažil sa ovládnuť úzkosť. „Na ďalšom poschodí vystúpim.“ Nemôžem dýchať.

Muž sa k nemu sklonil. „Myslel som, že si sa z toho už dostal.“ Láskyplne pohladil dieťa po líci.

Chlapec sa hanbil, že sklamal otca, ale cez zvonenie v ušiach sotva niečo počul. Nemôžem dýchať. Musím sa dostať von z tejto škatule!

Muž obsluhujúci výťah vravel čosi upokojujúce o článkovaných piestoch výťahu a konštrukcii z pudlovanej ocele. Hlboko pod nimi sa všetkými smermi tiahli ulice Paríža.

Už sme takmer tam, povedal si chlapec, naťahujúc krk a hľadiac hore na vykladaciu plošinu. Len vydrž.

Keď sa výťah prudko naklonil k hornej vyhliadkovej plošine, šachta sa začala zužovať, jej masívne podpery sa sťahovali do tesného, kolmého tunela.

„Ocko, myslím si, že ne...“

Odrazu sa im nad hlavami rozľahol staccatový praskot. Kabína sa mykla a nemotorne sa vychýlila na jednu stranu. Rozstrapkané káble začali šľahať okolo kabíny, metali sa ako hady. Chlapec sa natiahol po otcovi.

„Ocko!“

Oči sa im na jednu strašnú sekundu vpili do seba. Potom dno vypadlo.

Robert Langdon sa prudko vzpriamil v sedadle z mäkkej kože, vytrhol sa z polovedomej vidiny. Sedel celkom sám v obrovskej kabíne firemného lietadla Falcon 2000EX, ktoré sa trhavo predieralo turbulenciou. V pozadí rovnomerne hučali dvojité motory Pratt & Whitney.

„Pán Langdon?“ Nad hlavou mu zapraskal palubný telefón. „Už sme takmer na mieste.“

Langdon sa vzpriamil a zasunul si poznámky k prednáške späť do koženej tašky. Prezeral si slobodomurársku symboliku a bol v polovičke, keď sa mu myseľ zatúlala. Langdon mal podozrenie, že vidinu nebohého otca vyvolalo nečakané pozvanie od dlhoročného mentora Petra Solomona, ktoré dostal v to ráno.

Ďalší muž, ktorého nikdy nechcem sklamať.

Päťdesiatosemročný filantrop, historik a vedec si zobral Langdona pod ochranné krídla takmer pred tridsiatimi rokmi, čím mnohými spôsobmi zaplnil prázdno, ktoré po sebe zanechala smrť Langdonovho otca. Napriek vplyvnej rodinnej dynastii a obrovskému bohatstvu tohto muža našiel Langdon v Solomonových láskavých sivých očiach pokoru a nehu.

Slnko za oknami zapadlo, ale Langdon ešte stále rozoznával štíhlu siluetu najväčšieho obelisku na svete, ktorý sa týčil na obzore ako ihla starodávneho gnómonu. Obelisk obložený mramorom, vysoký 169 metrov, označoval srdce tohto štátu. Okolo ihly sa lúčovito rozbiehala dokonalá geometria ulíc a pamätníkov.

Washington dokonca aj zo vzduchu vyvolával dojem takmer mystickej moci.

Langdon miloval toto mesto, a keď sa lietadlo dotklo zeme, pocítil narastajúce vzrušenie z toho, čo ho čakalo. Lietadlo rolovalo k súkromnému terminálu niekde na rozľahlej ploche medzinárodného letiska Dulles a zastavilo.

Langdon si pozbieral veci, poďakoval sa pilotom a vykročil z luxusného interiéru lietadla na skladacie schodíky. Studený januárový vzduch pôsobil oslobodzujúco.

Dýchaj, Robert, pomyslel si, oceňujúc doširoka otvorený priestor.

Nad rolovacou dráhou sa vznášala pokrývka bielej hmly, a keď Langdon schádzal na zahmlený asfalt, mal pocit, že vstupuje do močiara.

„Haló! Haló!“ zakričal spevavý hlas s britským prízvukom. „Profesor Langdon?“

Langdon zdvihol zrak a videl, ako sa k nemu ponáhľa žena v strednom veku s odznakom a písacou podložkou a šťastne máva. Spod štýlového pleteného vlneného klobúka jej vykúkali kučeravé svetlé vlasy.

„Vitajte vo Washingtone, pane!“ Langdon sa usmial. „Ďakujem.“

„Volám sa Pam, som zo služby pre cestujúcich.“ Ženin prejavil pôsobil veľmi neformálne, čo ho takmer rozčuľovalo. „Poďte so mnou, pane, čaká vás tu auto.“

Langdon ju nasledoval cez rolovaciu dráhu k terminálu leteckej spoločnosti Signature, ktorý bol obklopený lesknúcimi sa súkromnými lietadlami. Stanovište taxíkov pre bohatých a slávnych.

„Veľmi nerada vás privádzam do rozpakov, pán profesor,“ povedala žena takmer bojazlivo, „ale ste ten Robert Langdon, ktorý píše knihy o symboloch a náboženstve, však?“

Langdon zaváhal a potom prikývol.

„Myslela som si,“ povedala rozžiarene. „Náš knižný klub čítal vašu knihu o posvätnom ženstve a cirkvi. Aký nádherný škandál vyvolala! Skutočne rád robíte z capa záhradníka.“

Langdon sa usmial. „Škandál naozaj nebol mojím zámerom.“

Žena zrejme vycítila, že Langdon nemá náladu diskutovať o svojej práci. „Prepáčte. Len počúvajte, ako si budem rapotať. Viem, že vás pravdepodobne unavuje, keď vás ľudia spoznávajú... ale sám si za to môžete.“ Ukázala na jeho oblečenie. „Prezradila vás uniforma.“

Uniforma? Langdon sa pozrel na svoje šaty. Mal na sebe zvyčajný čierny rolák, sako zo škótskeho tvídu, kaki nohavice a kordovánové mokasíny... svoj štandardný odev do triedy, na prednáškové turné, autorské fotografie a spoločenské udalosti.

Žena sa zasmiala. „Tie roláky, čo nosíte, sú také staromódne. Oveľa elegantnejšie by ste vyzerali v kravate!“

Neprichádza do úvahy, pomyslel si Langdon. Malé slučky.

Keď Langdon chodil do Phillipsovej exeterskej akadémie, kravaty sa vyžadovali šesť dní v týždni. Napriek romantickým tvrdeniam riaditeľa, že pôvod kravaty siaha k hodvábnym fascaliám, ktoré nosili rímski rečníci, aby si zahrievali hlasivky, Langdon vedel, že slovo cravat sa v skutočnosti etymologicky odvodzuje od nemilosrdnej bandy „chorvátskych“ žoldnierov, ktorí si dávali na krk šatky uviazané na uzol, prv ako sa vrhli do bitky. Tento starodávny bojový úbor si dodnes obliekali moderní kancelárski bojovníci v nádeji, že zastrašia svojich nepriateľov v každodenných bitkách v zasadacích miestnostiach.

„Ďakujem za radu,“ povedal Langdon s potláčaným smiechom. „V budúcnosti zvážim kravatu.“

Z elegantného lincolna zaparkovaného pri termináli milosrdne vystúpil profesionálne vyzerajúci muž v tmavom obleku a zdvihol prst.

„Pán Langdon? Som Charles z Beltway Limousine.“ Otvoril pasažierovi dvere. „Dobrý večer, pane. Vitajte vo Washingtone.“

Langdon dal Pam prepitné a nastúpil do prepychovej limuzíny. Vodič mu ukázal kontrolky teploty, fľašu s vodou a košík plný horúcich mafinov. O pár sekúnd už Langdon uháňal po súkromnej príjazdovej ceste. Takže takto žije tá druhá polovica.

Keď šofér hnal auto po Windsock Drive, pozrel sa do zoznamu cestujúcich a rýchlo zatelefonoval. „Tu je Beltway Limousine,“ povedal profesionálne. „Požiadali ma, aby som sa ozval, len čo môj pasažier pristane.“ Odmlčal sa. „Áno, pane. Váš hosť pán Langdon prišiel a doveziem ho k budove Kapitolu o siedmej večer. Niet za čo, pane.“ Zložil.

Langdon sa musel usmiať. Nezostal kameň na kameni. Zmysel pre detail bol jednou z najsilnejších stránok Petra Solomona a očividne ľahko mu to umožnilo zvládať svoju značnú moc.

Neškodí ani niekoľko miliárd dolárov v banke.

Langdon sa usadil v prepychovom koženom sedadle a zatvoril oči, keď za ním stíchol hluk letiska. Kapitol Spojených štátov bol vzdialený hodinu. Langdon oceňoval čas strávený osamote, chcel si usporiadať myšlienky. Dnes sa všetko zbehlo tak rýchlo, že až teraz začal vážne rozmýšľať o neuveriteľnom večere, ktorý mal pred sebou.

Príchod pod rúškom tajomstva, pomyslel si Langdon pobavený tou vyhliadkou.

Desať míľ od budovy Kapitolu sa osamelá postava horlivo pripravovala na príchod Roberta Langdona.

2

Ten, čo si hovoril Mal’akh, si pritlačil hrot ihly k oholenej hlave a vzdychol od rozkoše, keď sa mu ostrý nástroj vnoril do tela a znova z neho vyšiel. Mäkké bzučanie elektrického prístroja bolo ako droga... rovnako aj uštipnutie ihly, ktorá sa mu zaborila hlboko do pokožky a uložila v nej farbivo.

Som majstrovské dielo.

Cieľom tetovania nikdy nebola krása. Cieľom bola zmena. Od zjazvených núbijských kňazov z roku 2000 pred Kristom cez potetovaných akolytov kultu Kybely v starom Ríme až po jazvy moko moderných Maoriov sa ľudia tetovali, aby čiastočne obetovali svoje telá, pretože museli pri tom vydržať fyzickú bolesť a vyšli z toho ako zmenené bytosti.

Napriek zlovestným varovaniam Levitika 19,28, ktoré zakazovali poznamenávanie ľudského tela, z tetovania sa stal obrad prechodu k dospelosti a ten mali spoločný milióny ľudí v modernom veku – od slušných tínedžerov cez horlivých užívateľov drog až po predmestské ženy v domácnosti.

Akt tetovania kože bol transformatívnym vyhlásením moci, oznamom svetu: Som pánom svojho tela. Opojný pocit kontroly pochádzajúci z fyzickej transformácie priviedol milióny ľudí k praktikám upravujúcim telo... estetická chirurgia, pírsing, kulturistika a steroidy... dokonca aj bulímia a zmena pohlavia. Ľudský duch sa dožaduje nadvlády nad svojou telesnou schránkou.

Na Mal’akhových pendlovkách odbil jediný zvon. Zdvihol oči. Pol siedmej večer. Odložil náradie, okolo nahého stoosemdesiatpäťcentimetrového tela si ovinul rúcho zo vzácneho hodvábu a prešiel sieňou. Vzduch vnútri tohto rozľahlého domu bol ťažký od prenikavej vône farbív na kožu a dymu zo sviec z včelieho vosku, ktoré používal na sterilizovanie ihiel. Majestátny mladý muž kráčal chodbou okolo drahocenných talianskych starožitností – Piranesiho leptov, Savonarolovej stoličky, striebornej Burgariniho olejovej lampy.

Keď prechádzal okolo veľkého francúzskeho okna, zazrel cezeň dokonalý horizont v diaľke. Z jasnej kupoly amerického Kapitolu vyžarovala moc na pozadí tmavej zimnej oblohy.

Tu je to ukryté, pomyslel si. Je to ukryté niekde vonku.

Málo ľudí vedelo, že to existuje... a dokonca ešte menej ich poznalo jeho desivú moc alebo dômyselný spôsob, akým to bolo ukryté. Dodnes to zostalo najväčším nevysloveným tajomstvom tejto krajiny. Tých niekoľko ľudí, ktorí naozaj poznali pravdu, ju držalo ukrytú za oponou symbolov, legiend a alegórie.

Teraz mi otvorili dvere, pomyslel si Mal’akh.

Pred tromi týždňami v temnom obrade, ktorého svedkami boli najvplyvnejší muži Ameriky, Mal’akh postúpil na tridsiaty tretí stupeň, najvyšší stupeň najstaršieho existujúceho bratstva sveta. Bratia mu nič nepovedali, a to aj napriek Mal’akhovmu novému postaveniu. Ani nepovedia, to vedel. Tak to nefungovalo. Boli kruhy v kruhu... bratstvá v bratstvách. Mal’akh by si možno nikdy nezískal ich plnú dôveru, dokonca ani keby čakal roky.

Našťastie na to, aby získal ich najväčšie tajomstvo, nepotreboval ich dôveru.

Moje zasvätenie poslúžilo svojmu účelu.

Teraz, povzbudený tým, čo ho čakalo, kráčal k spálni. V celom dome vyludzovali reproduktory tajuplné tóny vzácnej nahrávky kastráta spievajúceho Lux Aeterna z Verdiho Requiem – spomienku na predchádzajúci život. Mal’akh sa dotkol diaľkového ovládača, aby zosilnil kolosálne Dies Irae. Potom na pozadí strhujúcich tympanov a dramatických kvínt vybehol na šľachovitých nohách po mramorovom schodisku, až za ním vialo rúcho.

Prázdny žalúdok mu počas behu protestne zaškŕkal. Mal’akh sa už dva dni postil, žil iba o vode, pripravoval si telo v súlade s dávnou tradíciou. Svoj hlad utíšiš na svitaní, pripomenul si. Spolu s bolesťou.

Mal’akh pokorne vstúpil do svojej spálňovej svätyne a zamkol za sebou dvere. Keď kráčal k šatníku, zastal, lebo cítil, ako ho priťahuje obrovské pozlátené zrkadlo. Neschopný odolať sa obrátil a zastal oproti vlastnému odrazu. Pomaly, akoby rozbaľoval drahocenný dar, si Mal’akh rozhalil rúcho a odkryl svoje nahé telo. To, čo uvidel, ho naplnilo obdivom.

Som majstrovské dielo.

Mohutné telo mal hladko oholené. Najprv sklopil zrak k priehlavkom, ktoré boli poletované šupinami a pazúrmi jastraba. Svalnaté lýtka mal tetované ako vyrezávané piliere – po ľavej nohe sa mu točila špirála a pravá bola vertikálne pruhovaná. Bóaz a Jáchin. Lono a brucho tvorili zdobený klenutý vchod, nad ktorým mal mocnú hruď vyzdobenú dvojhlavým fénixom... Obe hlavy z profilu, oko vždy predstavovala jedna Mal’akhova bradavka. Plecia, krk, tvár a oholená hlava boli pokryté zložitou kolážou starodávnych symbolov a pečatí.

Som artefakt... vyvíjajúca sa ikona.

Pred osemnástimi hodinami jeden smrteľník videl Mal’akha nahého. Muž vydesene vykríkol. „Dobrotivý Bože, ty si démon!“

„Keď ma tak vnímaš,“ odvetil Mal’akh, ktorý rovnako ako dávne národy chápal, že anjeli a démoni sú jedno a to isté – navzájom zameniteľné archetypy. Všetko je vec polarity: strážneho anjela, ktorý v boji porazil vášho nepriateľa, tento nepriateľ vnímal ako démonického ničiteľa.

Mal’akh teraz sklonil hlavu, takže sa úkosom mohol pozrieť na jej temeno. Tam v kruhu podobnom korune svietil krúžok bledej, nepotetovanej kože. Toto starostlivo chránené plátno bolo Mal’akhovým jediným zostávajúcim kusom nepoškvrnenej pokožky. Posvätné miesto trpezlivo čakalo... a dnes večer sa zaplní. Aj keď Mal’akh ešte nemal, čo potreboval, aby mohol dokončiť svoje majstrovské dielo, vedel, že tá chvíľa sa rýchlo blíži.

Vzpružený svojím odrazom cítil, ako rastie jeho moc. Zahalil sa, prešiel k oknu a opäť sa zahľadel na mystické mesto pred sebou. Je to ukryté niekde vonku.

Mal’akh sa znova sústredil na nasledujúcu úlohu. Podišiel k toaletnému stolíku a starostlivo si nanášal na tvár, temeno a krk vrstvu krycieho mejkapu, kým mu tetovanie nezmizlo. Potom si vzal špeciálne oblečenie a ďalšie veci, ktoré si starostlivo pripravil na tento večer. Keď skončil, prezrel sa v zrkadle. Spokojne si prešiel mäkkou dlaňou po hladkom temene a usmial sa.

Je to tam vonku, pomyslel si. A dnes večer mi to jeden človek pomôže nájsť.

Keď Mal’akh vyšiel z domu, pripravil sa na udalosť, ktorá čoskoro otrasie budovou Kapitolu Spojených štátov. Zašiel nesmierne ďaleko, aby na dnešný večer všetko nachystal.

A teraz konečne vstúpil do hry jeho posledný pešiak.