Start

Don Miguel Ruiz Jr. 

Living a Life of Awareness 

Copyright © 2013 by don Miguel Ruiz Jr. 

All rights reserved. 

Translation © 2015 by Štefan Kočiš 

Cover design by Adrian Morgan  

Cover painting by Nicholas Wilton 

Slovak edition © 2015, 2015 (elektronická verzia) by Ikar 

Z anglického originálu Living a Life of Awareness 

(Hierophant Publishing, USA 2013) preložil Štefan Kočiš. 

Redigovala Anna Šikulová. 

Korigovala Hana Brunovská. 

Obálku upravil Augustín Putera. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015  

ako svoju 689. publikáciu v elektronickej podobe. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava. 

ISBN 978-80-551-4136-7 

Všetkým, ktorých milujem

ÚVOD

Keď nemôžete zaspať, vtedy si uvedomíte, že milujete, lebo skutočnosť je krajšia ako vaše sny.

Dr. Seuss

Verím, že cieľom vnútornej práce je prebudiť vsebe radosť zoživota. Premňa to znamená bezvýhradne prijať seba takého, aký som. Keď život plynie hladko abezstarostí, bezpodmienečná láska ksebe mi dovoľuje, aby som sa vkaždej chvíli tešil zjeho darov. Keď však narazím naťažkosti, nemyslím iba nato, ako ich prekonať; všetky víťazstvá iprehry vítam sbezpodmienečnou láskou ksebe akľuďom vosvojom živote, lebo viem, že môj skutočný život sa odohráva iba vtejto prítomnej chvíli. Uvedomujem si, že kým je tu život, možné je všetko.

Pravdu zažijeme vtedy, keď nám vsrdci rozkvitne bezpodmienečná láska. Konštatovanie „som hoden lásky ksebe napriek tejto ťažkosti“ je semeno, ktoré prináša svetlo donajtmavšej chvíle nášho života. Vedomý vzťah ksebe nám umožňuje rozhodnúť, čo je prenás pravda vkaždom okamihu.

Prítomná chvíľa, tento okamih, je jediná príležitosť, keď môžeme urobiť zmenu. Minulosť už neexistuje. Dotakejto situácie sme sa dostali vďaka rozhodnutiam, ktoré už nemôžeme zmeniť. Môžeme rozmýšľať, čo všetko sa mohlo stať, kde všade by sme mohli teraz byť, no nič tým nezmeníme. Rovnako neexistuje ani budúcnosť. Následky dnešných činov sa prejavia až pourčitom čase, čo znamená, že brána dobudúcnosti je otvorená dokorán – stať sa môže všetko. Jediné, čo môžeme ovládať, je táto chvíľa, okamih, vktorom rozhodujeme osvojej prítomnosti.

Položte si otázku: Robím tieto rozhodnutia vprítomných chvíľach splným vedomím? Akceptujem sa vtejto chvíli bezvýhradne? Viem, prečo hovorím „áno“ a„nie“?

Vidím možné následky svojich rozhodnutí?Ak sa rozhodujem automaticky, uvedomujem si, že si môžem vybrať medzi ilúziou, ktorú som si vytvoril sám, apravdou zjavenou vokamihu jasného vedomia?

VrománeDômyselný rytier Don Quijote de la ManchaodMiguela de Cervantesa falošný potulný rytier Don Quijote vochvíli osvietenia vidí, že veterné mlyny nie sú zlí obri, ale iba mlyny. Môže sa rozhodnúť preakýkoľvek čin, no dáva prednosť ilúzii predpravdou, apreto si vymyslí príbeh, aby zdôvodnil tvrdošijnú vieru vosvoje fantastické predstavy.

Ktakémuto rozhodovaniu nedochádza iba vrománoch. Rozhodujeme sa neprestajne vkaždom okamihu života. Vzábleskochjasnej mysle každý vedome vyjadruje svoje rozhodnutie – môžeme sa rozhodnúť, či budeme ďalej veriť vobrov, alebo veterné mlyny zostanú prenás mlynmi.

Keď vosvojej viere dáme prednosť ilúzii predpravdou, strácame zozreteľa pravé ja. Ilúzia pôsobí ako filter navšetky informácie, ktoré dostávame, takže všetky naše rozhodnutia ačiny nemusia zodpovedať skutočnosti. Keď si však uvedomujeme svoju pravdu avážime si ju, odrazí sa to aj vnašom rozhodnutí. Ak sa vtomto okamihu rozhodneme akceptovať pravdu, otvára sa nám príležitosť nabezpodmienečnú lásku. Uvedomíme si, že náš život má väčšiu cenu než nejaká predstava. Ak chceme vidieť svet taký, aký naozaj je, anie, ako si ho predstavujeme, potrebujeme nato odvahu. Znamená to, že naše ego sosvojimi postojmi azáľubami ustúpi aveci prijímame také, aké sú. Privoľbe medzi ilúziou apravdou postupujeme rovnako, ako keď sa rozhodujeme medzi podmienečnou abezpodmienečnou láskou. Podmienečná láska sa rozdáva ľahšie amnohorakými spôsobmi. Takáto láska má svoj začiatok ikoniec, ale ukáže sa ako nepravdivá. Bezpodmienečná láska je ťažšia, ale ukáže sa ako pravdivá – sveľkým P.

Vpodstate ide oto, či sami seba odmietneme, alebo akceptujeme. Ak namiesto veterných mlynov – podobne ako Don Quijote – vidíme obrov, vybrali sme si ilúziu. Tá nás potom ovláda atriumfuje nadnaším ja anadpravdou. Keď sa však rozhodneme vidieť veterné mlyny, bezvýhradne sme prijali svoju pravdu. Takúto voľbu vykonávame vkaždej chvíli svojho života.

Ak vidíme dokonalosť očami vnútorného sudcu, ktorý nás núti prijať určitú ideológiu alebo vieru, potom je táto dokonalosť podmienečná, založená nailúzii. Ilúzie si vytvárame audržiavame vlastnými dohodami, keď niektorým myšlienkam hovoríme „áno“, iným „nie“. Dohodu vytvoríme zakaždým, keď si napríklad povieme: „Budem šťastný, keď schudnem..., keď si nájdem ideálny vzťah..., keď budem mať naúčte toľko atoľko peňazí.“Takýmito dohodami postavíme svoju predstavu dokonalosti napiedestál, neuvedomujúc si, že ide oilúziu.

Keď si vytvoríme takýto imaginárny obraz, predstavu, akí by sme mali byť, začneme sa odsudzovať, keď zistíme, že podľa neho nežijeme. Pozeráme sa dozrkadla avyčítame si nedostatky. Potom sa podobne správame aj kostatným. Trestáme sa amotivujeme sa, aby sme dosiahli dokonalosť, pretože tak sme sa to naučili vprocese vlastného prispôsobovania. Ako odmenu vnímame to, keď nás druhí akceptujú, lebo sa správame tak, ako sa odnás očakáva.

Prispôsobovanie, systém odmeny atrestu, funguje asi takto: Zakaždým keď urobíte niečo „správne“, dostanete odmenu, čo vás poteší. Keď urobíte niečo „nesprávne“, nasleduje trest. Spôsob prispôsobovania sa vrôznych rodinách akultúrach líši, výsledok je však ten istý: sebakritika apodmienečná láska.

Vdetstve vás napríklad naučili, že keď nezjete všetko, čo máte natanieri, je to „zlé“, adokonca „hriech“. Keď vám potom vdospelosti zostane natanieri trochu jedla, zrazu sa vovás ozve vnútorný hlas, čo vás prinúti vyjesť ztaniera všetko bezo zvyšku, len aby ste sa zbavili pocitu viny. Nikoho ztoho nemožno obviňovať – je to bežná situácia aopakuje sa vmnohých generáciách. Stačí, keď sa odnej vprocese uvedomenia oslobodíme.

Pripohľade nadokonalosť očami bezpodmienečnej lásky si uvedomujeme, že jedinou pravdou je tento okamih – to, čo je teraz. Všetko, čo existuje práve teraz, je dokonalé jednoducho preto, lebo existuje, lebo je živé. Život je vrcholné umelecké dielo, ktoré sa neprestajne mení avyvíja, atak to, čo je pravdou vtejto chvíli, sa môže apravdepodobne sa aj bude meniť. Ak je to niečo negatívne, môžeme to zmeniť, nemusíme to však robiť preto, aby sme sa mohli akceptovať. Keď sa akceptujeme bezpodmienok, prijímame svoje prednosti inedostatky – všetky naše vlastnosti majú svoju cenu asú dokonalé.

Ako súvisí dokonalosť soživotom priplnom vedomí?

Svoj život môžeme vnímať ako neprestajne sa vyvíjajúce majstrovské dielo – alebo ako nedokonalú konštrukciu, ktorú treba opraviť azmeniť podľa našej predstavy odokonalosti. Keď však žijeme svoj život splným vedomím, vidíme, že dokonalosť už existuje. Život nie je nejaký nepodarok, naplno žijeme vtedy, keď robíme to, čo máme radi, austavične zdokonaľujeme svoje schopnosti azručnosti. Nerobíme to preto, aby sme dokonalosť našli, ale preto, aby sme ju svojím životom asvojou činnosťou vyjadrili. Kmajstrovstvu vedie dlhá prax. Život sa ustavične zlepšuje nie preto, že je to jeho cieľom, ale deje sa tak vdôsledku nadšenia abezpodmienečnej lásky.

Ak nás ovláda nesprávna predstava odokonalosti – inými slovami, keď nežijeme život splným vedomím–, prirozhodovaní medzi „áno“ a„nie“ musíme urobiť kompromis. Každým svojím „áno“ niečo vytvárame, zatiaľ čo skaždým „nie“ sa niečo nevytvorí. Týmto spôsobom ovládame svoj úmysel, silu energie, ktorá hýbe životom. Ja som sila, ktorá hýbe týmto telom – tá sila som ja. Ja som úmysel. To isté platí aj ovás.

Život priplnom, jasnom vedomí závisí odtoho, či vieme, ako touto energiou niečo vytvárať alebo nevytvárať ači pritom budeme používať lásku podmienečnú alebo bezpodmienečnú.

Všimnite si malé dieťa, ktoré sa učí chodiť. Chce chodiť asvoj úmysel dá najavo prikaždom pokuse. Keď spadne, možno sa rozplače, no aj uprostred plaču sa zovšetkých síl usiluje znova postaviť. Niekedy sa dokonca samo nadsebou zasmeje. Neodsudzuje sa preto, že zlyhalo. Jednoducho vstane aznova prejaví svoj úmysel. Napokon sa mu to vďaka silnému prianiu aúmyslu aj podarí. Vranom veku sú všetky priania výlučne naše, vychádzajú iba zfaktu, že niečo chceme.

Čo by sa však stalo, keby sa vdôsledku prispôsobovania začalo dieťa odsudzovať? Možno by sa celkom prestalo usilovať alebo by jeho snaha už nebola úprimná. „Budem chodiť, aby si nemysleli omne niečo zlé aneodmietli ma.“

Strach zodmietnutia je premnohých často podnetom naopustenie hraníc vlastného pohodlia. Vtakom prípade si však možno nevytvárame taký život, aký naozaj chceme.

Keď si vytvárame život pomocou bezpodmienečnej lásky, prijímame životnú silu, ktorá je vnás. Bezpodmienečná láska nezávisí odprijatia nejakej viery. Je prejavom toho, že prijímame schopnosť mať pozitívne inegatívne presvedčenia. Hovorí onašej celistvosti. Každý znás je schopný konať vživote niečo pozitívne inegatívne (keď sa život skomplikuje, nič nie je stopercentne dobré alebo zlé – zavše sa musí niečo doladiť). Akceptovať celistvosť znamená akceptovať pravé ja, ktorým som ja, ktorým ste vy.

Máme teda navýber. Môžeme akceptovať to, čo je vnás negatívne, ale môžeme sa aj rozhodnúť prevšetko pozitívne, čo nám prinesie dobré pocity. Navyjadrenie toho, čo vživote uprednostňujeme, môžeme použiť slobodnú vôľu. Vistej chvíli si napríklad uvedomíme, že vminulosti sme všetkých ľudí odsudzovali nazáklade ilúzie apokrytectva. Vtomto momente osvietenia si povieme: „Nechcem už nikoho viac odsudzovať.“ Pripohľade späť vidíme, koľkokrát sme sa hrali nasudcov, auvedomíme si, že teraz to už nezmeníme. Môžeme si však odpustiť, prípadne – ak to je vhodné – požiadať oodpustenie druhých, pretože vtejto chvíli sme naozaj svoje zmýšľanie zmenili.

Pomnohých rokoch praktizovania určitej viery – vtomto prípade odsudzovania – dospejeme však ktakmer automatickej reakcii, avôbec nemusí byť ľahké zmeniť ju nanový, pozitívnejší postoj. Ak chceme realizovať túto zmenu akonať inak, začneme si uvedomovať ten okamih, ktorý vnás prebúdza starú tendenciu, avšímame si podnety, ktoré nás nútia druhých odsudzovať. Takto sústredíme pozornosť naseba, lepšie sa spoznáme, astaneme sa tak pánmi svojej mysle. Pomocou toltéckych symbolov sa zmeníme zobete nalovca anapokon nabojovníka.

Mentalita obete vzniká, keď vôľu človeka ovládne pripútanosť ktomu, čo ho naučili – kviere. Prezmenu sa môžeme rozhodnúť až vtedy, keď si vochvíli osvietenia uvedomíme, čomu sme podľahli, anajlepší spôsob, ako to zmeniť, je prijať pravdu. Vprípade odsudzovania druhých akceptujeme skutočnosť, že sme podľahli ilúzii ovlastnej spravodlivosti.

Ďalší krok je ten, že sa znás stáva lovec. Lovec hľadá príležitosti naprecvičovanie nového spôsobu nazerania. Okrem iného to praktizuje plnením piatej dohody: „Buďte skeptickí, ale učte sa počúvať.“ Skeptický postoj znamená, že človek sa vedome zdržuje svojich „áno“ a„nie“ anerozhoduje sa automaticky. Vytvára si tak príležitosť napočúvanie avnímanie života takého, aký je.

Skepticizmus nám umožňuje zachytiť okamihy, ktoré vnás spúšťajú automatickú reakciu bezzapojenia vedomej mysle. Vtedy si môžeme položiť otázku: „Čo mi vtejto situácii znemožňuje vedome uvažovať aslobodne vyjadriť svoju vôľu?“ Uvedomíme si, že vtakýchto situáciách sa môžeme ocitnúť kedykoľvek, vkaždom momente – vškole, vpráci, prisledovaní politických diskusií, alebo keď si náhodou vypočujeme nejaký rozhovor. Nazáklade pripútanosti kvlastným presvedčeniam sa vtedy vnás zasa vynorí tendencia niekoho posudzovať.

Vmomente, keď dokážeme rozpoznať, že nám pohľad nasituáciu zatieňujú staré zvyky adohody, vstupuje dohry bojovník. Rodí sa vokamihu, keď vyhlásime vojnu za „nezávislosť“. Keď prestaneme robiť automatické rozhodnutia, môžeme vyjadriť slobodnú vôľu konaním priplnom vedomí.

Kľúčom ktrvalej zmene je bezpodmienečná láska ksebe. Keď napríklad uzavrieme dohodu, že nebudeme nikoho odsudzovať, máme dve možnosti.

Priprvej použijeme systém prispôsobovania apovieme si, že dokonalí budeme vtedy, keď nikoho nebudeme odsudzovať. Keď to porušíme, odsúdime aj seba, pretože sme sa nesprávali podľa modelu dokonalosti. Systémom odmeny atrestu sme iba vymenili jeden program zadruhý – ztoltéckych nástrojov sme tak urobili istú formu prispôsobovania.

Druhá možnosť je akceptovanie. Zpohľadu bezpodmienečnej lásky akceptujeme, že niekoho odsudzujeme. Vďaka tomu nestrácame energiu predstieraním, že sme niečím, čím nie sme. Sústredením pozornosti si začíname všetko lepšie uvedomovať. Keď potom rozpoznáme impulz, že by sme mali niekoho posudzovať, naskytne sa nám chvíľa narozhodnutie. Splným vedomím si položíme otázku: „Rozhodnem sa teraz, že ho odsúdim – alebo sa rozhodnem, že ho nebudem súdiť?“ Ak niekoho odsúdime, bude to preto, lebo to chceme. Ak ho neodsúdime, bude to preto, lebo to nechceme. To je pravdivé vyjadrenie toho, čo chceme.

Keď postupujeme vživote sjasnou mysľou, uvedomujeme si, že vždy sa môžeme rozhodnúť. Ovládame všetky svoje „áno“ isvoje „nie“. Nemusíme sa akceptovať iba vprípade správneho rozhodnutia, akceptujeme sa nazáklade bezpodmienečnej lásky. Naše rozhodnutie je jednoznačne založené natom, čo chceme, ako sme to vyjadrili svojím „áno“ alebo „nie“. Vtej chvíli sa starý postup končí, akeď odsudzovaniu povieme „nie“, dávame svojmu úmyslu nové smerovanie.

Vtoltéckej tradícii sa nazývame bojovníci – nie však preto, že vedieme vojnu, ale preto, lebo bojovníci ovládajú svoje vedomie, vktorom sa majstrovstvo dosahuje praxou.

Ako to praktizujeme? Uvedomujeme si momenty rozhodovania, akeď nastanú, rozhodujeme sa tak, aby sme vyjadrili svoje pravdivé prianie vživote.

Môj otec don Miguel Ruiz vytvoril tieto štyri dohody:

1. Používajte slová presne.

2.Neberte nič osobne.

3. Nevytvárajte si nijaké domnienky.

4. Robte všetko najlepšie, ako viete.

Môj brat, don Jose Ruiz, prispel piatou dohodou, ktorú som už spomenul:

5. Buďte skeptickí, ale naučte sa počúvať.

Pozrime sa napríklad nadruhú dohodu: „Neberte nič osobne.“ Keď mi človek, ktorého mám rád, niečo povie, uvedomujem si, že to beriem osobne azároveň akceptujem túto svoju tendenciu. Viem, aké to je, auž som sa rozhodol, že sa budem akceptovať taký, aký som. No rozhodol som sa aj, že vsúlade stouto dohodou urobím zmenu. Nastala tá správna chvíľa aspoznávam ju – stane sa to teraz.

Môžem sa zasa rozhodnúť: Zoberiem to osobne alebo neosobne.

Keď sa nato pozriem očami sudcu, rozhodnem sa takto: „Chcem dodržať päť dohôd, preto to nebudem brať osobne – predovšetkým preto, lebo som synom dona Miguela Ruiza abrat dona Joseho Ruiza.“ Ak sa mi to podarí, akceptujem sa. Vopačnom prípade sa odsúdim, pretože nežijem tak, aby som bol hoden mena don Miguel Ruiz Jr. No aj keď sa mi to podarí, mojou motiváciou vtomto prípade bola odmena vpodobe sebaakceptovania. Moje rozhodnutie bolo niečím podmienené.

Zdruhej strany, keď sa rozhodnem zpozície bezpodmienečnej lásky ksebe ikblízkej osobe, urobím tak beztoho, aby som to bral osobne, beznároku naodmenu, iba preto, aby som vyjadril svoje úprimné prianie. Mám ksebe láskyplný vzťah amôžem sa slobodne rozhodnúť: „Áno, zoberiem to osobne.“ Alebo: „Nie, nebudem to brať osobne.“ Dohoda nie je podmienkou, ale nástrojom, ktorý mi pomáha, aby som nezabudol, ako mám využiť svoj úmysel. Môžem sa mať rád bezohľadu nato, zakej rodiny pochádzam.

Umenie života vničím neobmedzenom vedomí môžeme prirovnať kdokonalosti abezpodmienečnej láske. Uvedomujeme si vňom, že vkaždej chvíli stojíme predvoľbou. Môžeme si vybrať, či budeme vidieť svet očami sudcu, ktorého motiváciou je podmienečná láska, mohli by sme vytvoriť hierarchiu viacerých úrovní typu „ja som lepší aty si horší“, alebo sa môžeme pozerať nasvet očami bezpodmienečnej lásky. Vposlednom prípade neexistuje nijaká hierarchia. Všetci žijú životom, vktorom vyjadrujú svoju jedinečnosť, ahovoria „áno“ alebo „nie“ tak, že si to neuvedomujú. Život je dokonalý, je to pravda, ktorá existuje vtejto chvíli. Je to ich život.

Vždy si môžeme vybrať ajedným rozhodnutím môžeme zmeniť veľa vecí. Keď sa mi niečo páči, môžem vtom pokračovať. Keď sa mi to nepáči, môžem to zmeniť. Nie preto, lebo musím, ale preto, lebo chcem.

Záleží iba navašom rozhodnutí. Vyberiete si život ovládaný jasným vedomím? Vidíte veterné mlyny alebo dáte prednosť ilúzii obrov?

Keď sa ilúzia rozplynie, zmocní sa nás veľký žiaľ. Každá strata prináša bolesť, ale začím vlastne žialime? Stratíme napríklad blízkeho človeka... bude nám chýbať ten človek taký, aký bol, alebo sa budeme trápiť presvoju ilúziu oňom aprejeho význam vnašom živote?

Život ovládaný naším vedomím si vyžaduje prácu, preto sa vtoltéckej tradícii sami nazývame bojovníkmi. Disciplína vedúca kmajstrovstvu si vyžaduje dlhú prax. Čím dlhšie sa jej venujeme, tým ľahšie ju dodržiavame. Prebojovníka je každá chvíľa rozhodnutím, ktoré musí urobiť splným vedomím. Všetky jeho rozhodnutia sú založené napravde, pretože znej nikdy nespúšťa zrak. Majstrovstvo spočíva vtom, že si uvedomujeme svoj život aslobodne robíme rozhodnutia, ktorými svoj život formujeme.

Atakýto život vám všetkým želám.