Start

Emma Cline

KULT

Copyright © 2016 by Emma Cline

All rights reserved.

Translation © 2016 by Miriam Ghaniová

Jacket design © 2016 by Marek Novák

Author photo © Megan Cline

Slovak edition © 2016 by Ikar

Preklad vznikol s podporou Literárneho fondu.

ISBN 978-80-551-5058-1

Zdvihla som zrak, lebo sa ktosi smial. Pozrela som sa pozornejšie. Boli to dievčatá.

Najprv som si všimla ich dlhé neupravené vlasy. Na slnku sa zaligotali ich šperky. Tri dievčatá stáli dosť ďaleko, takže som ledva rozoznávala ich črty, ale to nič. Vedela som, že sa líšia od všetkých ostatných v parku. Prechádzali sa tu celé rodiny, kupovali si párky a grilované hamburgery. Ženy v slávnostných blúzkach sa túlili k bokom svojich partnerov a deti si hádzali eukalyptové cukríky. Tie dlhovlasé dievčatá akoby sa popri nich len kĺzali. Ako kráľovské výsosti niekde v exile.

Obzerala som si dievčatá s nehanebne hlbokými výstrihmi. Zdalo sa mi nemožné, že by sa na mňa pozreli a všimli si ma. Hamburger som si zabudla v lone a vietor unášal pach jedla k rieke. Prešla celá večnosť, kým som si všetky prezrela a zistila, že čiernovlasá dievčina je z nich najkrajšia. Čakala som to, aj keď niektoré tváre som ani poriadne nerozoznala. Obklopovala ju akási aura. Ušpinené šaty jej ledva zakrývali zadok. Po jej boku kráčala chudá červenovláska a ďalšie staršie dievča, oblečené rovnako čudne. Ako keby ich vytiahli z vody. Na prstoch mali ponavliekané lacné prstene. Boli zároveň škaredé aj krásne a ich sebavedomie sa nieslo celým parkom. Matky sa obzerali po svojich deťoch, lebo mali akýsi nejasný pocit. Ženy sa chytali za ruky svojich partnerov. Cez koruny smutných vŕb prenikalo ako vždy slnko a horúci vietor prefukoval piknikové stoly. Pokojný deň v parku narušil práve príchod hlúčika dievčat. Ako keď ostrá žraločia plutva pretne pokojnú vodnú hladinu.

PRVÁ ČASŤ

Začalo sa to fordom, ktorý zastal v úzkej uličke. Augustový vzduch omamovala sladká vôňa zemolezu. Dievčatá na zadnom sedadle sa držali za ruky a cez otvorené okná prúdil dnu večerný vzduch. Rádio hlasno vyhrávalo, no šofér ho náhle vypol.

Prešli cez bránu, ešte vždy ozdobenú vianočnými girlandami. V správcovom dome bolo ticho. Driemal na pohovke, bosé nohy mal zastrčené pod seba ako zošúverené listy. Jeho priateľka bola v kúpeľni a zotierala si nejasné zvyšky mejkapu z pokožky okolo očí.

V hlavnom dome vyľakali ženu, ktorá si niečo čítala v hosťovskej izbe. Na nočnom stolíku sa zachvel pohár vody a zmáčal bavlnený obrus. Vedľa ženy ležal jej päťročný syn a zo spánku šomral dáke nezmysly.

Všetci sa nahrnuli do obývačky. Až keď vyľakaní ľudia pochopia sladkú všednosť svojho života – ráno pomarančová šťava, potom šliapanie na bicykli –, zrazu je všetko preč. Ich tváre sa zmenia ako odtiahnutá roleta. Zobrazí sa to aj v ich očiach.

Tú noc som si predstavovala dosť často. Tmavá horská cesta, more bez slnka. Žena na tmavom nočnom trávniku. A hoci niektoré detaily po dvadsiatich rokoch vyprchali a narástla druhá aj tretia koža, zakaždým keď som počula uprostred noci šťuknúť zámok, bola to moja prvá myšlienka.

Ktosi cudzí je za dverami.

Čakala som na odhalenie zdroja toho zvuku. Susedovo dieťa zvalilo nádobu na odpadky na chodník. Zver sa predierala cez porast. To všetko mohlo spôsobiť hluk, hovorila som si, ten vzdialený buchot v iných častiach domu. Snažila som sa predstaviť si, ako neškodne vyzerá toto miesto za denného svetla. Aké je super, ak nehrozí nebezpečenstvo.

Hluk však neustával a zarezával sa do každodenného života. V ktorejsi izbe sa ozval smiech. Hlasy. Nato sa otvorili dvierka na chladničke. Hľadala som vysvetlenie, ale na um mi schádzali len tie najhoršie predstavy. Po tom všetkom sa to mohlo práve takto skončiť. Faktami a zvykmi z niečieho života. Pozrela som si na holé nohy, poznačené kŕčovými žilami. Aká slabá som vyzerala, keď po mňa prišli, po ženu v strednom veku sediacu v kúte.

Ležala som v posteli a plytko dýchala. Hľadela som na zatvorené dvere. Čakala som na votrelcov, na strach v ľudskej podobe zaplavujúci miestnosť. Určite to nebudú nijakí hrdinovia. Len tupý strach, fyzická bolesť, ktorú budem musieť pretrpieť. Nepokúsila by som sa o útek.

Konečne som sa pozviechala z postele. Začula som vysoký a nevinný dievčenský hlas. Asi nemal upokojovať. Suzanne aj ostatné dievčatá boli slabé, a aj tak by nikomu nepomohli.

Bývala som v prenajatom dome. Pred oknami rástli husté prímorské cyprusy a vo vzduchu sa vznášala vôňa soli. Jedávala som jednoduché jedlá ako dieťa, napríklad špagety s kečupom a so syrom. Pila som sódu. Danov riad som umývala raz za týždeň. Všetko som odniesla von do vane a hrniec som oplachovala pod kohútikom, kým pôda navôkol nebola premočená. Občas som sa aj ja osprchovala vonku vo vani spolu s opadaným lístím.

Dedičstvo, ktoré mi zostalo z filmov po starej mame. Hodiny sa usmievala pri filme a potriasala kučeravou hlavou. Tak som trávila čas pred desiatimi rokmi. Snažila som sa vtesnať do existencie iných a pomôcť im. Byť neviditeľná v bezpohlavných šatách, na tvári mať príjemný, viacvýznamový výraz, ako kvetinový trávnik. Tá príjemná časť však bola dôležitejšia a trik neviditeľnosti možný len vtedy, ak sa dodržiaval správny chod vecí. Akoby to bolo čosi, po čom som túžila. Mala som rôzne povinnosti. Starala som sa o deti so zvláštnymi potrebami, ktoré ľakali elektrické alebo dopravné svetlá. O staršiu ženu, ktorá sledovala tolkšou, kým som rátala na tanieriku tabletky. Drobné, ružové ako cukríky.

Keď som skončila v poslednej práci a ďalšia sa neobjavila, Dan mi ponúkol svoj dovolenkový dom. Bolo to pekné gesto od starého priateľa. Veď aj ja som mu robila láskavosti. Cez strešné okno prúdilo dnu slabé svetlo, vnútri v šere stálo akvárium, steny akoby sa v tme rozťahovali a ohýnali. Ako keby dom dýchal.

Pobrežie nepatrilo medzi obľúbené. Bolo tam príliš chladno a nenachádzali sa tam ustrice. Jedinú cestu vedúcu cez mesto lemovali maringotky prerobené na dovolenkové bungalovy. Vo vetre plieskali konáre borovíc a na verandách sa povaľovali bójky a záchranné kolesá. Občas som fajčila marihuanu od domáceho, potom som sa pobrala do obchodu v meste. Nenáročná úloha, ktorú som dokázala splniť, ako keby som mala umyť riad. Buď bol čistý, alebo špinavý, a tá dvojpólovosť sa mi pozdávala.

Len zriedka som vonku niekoho stretla. Potulovali sa tam iba miestni tínedžeri, počula som, ako ich autá rachotia o druhej nadránom. Posedenia v garážach sa končili takmer otravou oxidom uhoľnatým. Mŕtva štvrť. Nevedela som, či to bol problém ľudí narodených na vidieku, alebo mali priveľa voľného času a nudili sa. Možno to bola kalifornská záležitosť, nutkanie opakovať riziko a hlúposti, ktoré videli vo filmoch.

Do mora som si nenamočila ani len prst. Čašníčka v kaviarni mi povedala, že je to zábavka vhodná iba pre belochov z vyššej vrstvy.

Civeli na mňa vyplašene ako medvedíky chytené v klietkach. Dievča vykríklo. Chlapec sa týčil v celej svojej výške. Boli len dvaja. Srdce mi prudko bilo, boli veľmi mladí. Pomyslela som si, že sú miestni, ktorí majú vo zvyku vlámať sa do dovolenkových domov. Nechcelo sa mi zomrieť.

„Doriti, čo je?“ Chlapec odložil fľašu piva a dievča sa mu pritislo k boku. Chlapec vyzeral asi na dvadsať a mal na sebe šortky, vysoké biele podkolienky a z riedkej brady sa mu predieralo ružové akné. Dievča však bolo celkom iné. Mohlo mať pätnásť alebo šestnásť a na tenkých bledých nohách mu presvitali modré žily.

Snažila som sa tváriť čo najvážnejšie a potiahla som si lem trička celkom nadol. Vyhlásila som, že zavolám policajtov. Chlapec odfrkol.

„Choďte.“ Pritiahol dievča bližšie. „Len zavolajte policajtov. Viete čo?“ Vytiahol mobil. „Zavolám ich sám.“

Strach, ktorý mi zvieral žalúdok, sa zrazu vytratil.

„Julian?“

Chcelo sa mi smiať. Naposledy som ho videla, keď mal trinásť, bol chudý a neforemný. Syn Dana a Alison. Musel chodiť na všetky súťaže v hre na violončele po celom západe Spojených štátov. Vo štvrtok k nemu chodil domov mandarínsky vychovávateľ a musel jesť čierny chlieb a kopy vitamínov. Rodičovské dobro niekedy nemá hranice. Až napokon skončil na Kalifornskej univerzite v Long Beach alebo Irvine. Aj tam mal nejaké problémy, ak si dobre pamätám. Vylúčili ho odtiaľ alebo niečo miernejšie? Julian bol hanblivý, precitlivený chlapec, ktorý sa skrýval za autá a nemal rád neznáme jedlo. Teraz trochu zdrsnel a spod trička mu trčalo čudné tetovanie. Nepamätal si ma. Prečo by aj mal? Bola som žena, ktorá nepatrila do oblasti jeho záujmu.

„Prišla som sem na niekoľko týždňov,“ povedala som mu a uvedomila si, že mám holé nohy a že to celé pôsobí veľmi komicky. Aj fakt, že som sa zmienila o polícii.

„Som priateľka tvojho otca.“

Videla som na ňom, že sa ma usiluje zaradiť.

„Evie,“ dodala som. Stále nič.

„Bývala som v tom byte v Berkeley. V dome ako tvoj učiteľ hry na violončele.“ Dan s Julianom sa po hodine hudby u mňa občas zastavili. Julian si rád dal mlieko a rytmicky kopal do stola v mojej kuchyni.

„Doriti,“ precedil Julian cez zuby. „Hej.“ Nevedela som, či si naozaj spomenul, alebo sa mi len podarilo trochu ho upokojiť.

Dievča sa k nemu obrátilo, tvár malo prázdnu ako lyžica.

„Je to pravda, zlato,“ prehodil Julian a pobozkal dievča na čelo. Nečakala som od neho toľkú nehu.

Julian sa na mňa usmial a vtedy mi došlo, že je opitý, alebo aspoň trochu pripitý. Tvár mal ufúľanú a pleť nezdravo sfarbenú, no napriek tomu z neho priam trčalo, že pochádza z vyššej vrstvy.

„Toto je Saša,“ predstavil mi priateľku.

„Ahoj,“ pípla vyľakane. Zabudla som už, ako dievčatám tínedžerkám žiari z tváre túžba po láske. Až ma to zaskočilo.

„Saša, toto je...“ ozval sa Julian. Sústredene na mňa hľadel.

„Evie,“ pripomenula som mu.

„Správne,“ prikývol. „Evie. Človeče.“

Odpil si piva a na fľaši sa objavil záblesk svetla. Pozeral kamsi cezo mňa. Obzeral si nábytok aj obsah políc, akoby toto bol môj dom a on votrelec. „Určite ste si mysleli, že sme sa sem vlámali alebo niečo také.“

„Myslela som si, že ste miestna mládež.“

„Už sa sem raz niekto vlámal,“ povedal Julian. „Bol som vtedy malý. Neboli sme tu. Ukradli nám len potápačské odevy a z mrazničky sieťku mušlí.“ Znovu si odpil z fľaše.

Saša naňho stále pozorne hľadela. Mala na sebe trojštvrťové nohavice, nevhodné do chladného počasia, a priveľké tričko, ktoré určite patrilo jemu. Okraje malo rozstrapkané a mokré. Mejkap mala hrozný, ale predstavoval skôr symbol. Videla som na nej, že je nervózna, keď sa na ňu pozerám. Chápala som jej obavy. V jej veku som aj ja bola neistá, bála som sa čo len pohnúť a premýšľala som, či nechodím príliš rýchlo, či ostatní na mne nevidia rozpaky a stuhnutosť. Ako keby ma všetci navôkol stále sledovali a posudzovali. Napadlo mi, že Saša je určite veľmi mladá. Príliš mladá, aby tu bola s Julianom. Zdalo sa mi, že vie, čo si myslím. Pozrela na mňa s prekvapivým vzdorom v očiach.

„Je mi ľúto, že ti otec o mne nepovedal,“ pokračovala som. „Môžem spať v inej izbe, ak chceš väčšiu posteľ. Alebo ak tu chceš byť sám, niečo vymyslím.“

„Nie,“ odvetil Julian. „Ja a Saša môžeme spať kdekoľvek, však, zlato? Aj tak len okolo prechádzame. Ideme na sever. Na marišku. Chodievam z L. A. do Humboldtu aspoň raz za mesiac,“ dodal.

Napadlo mi, že Julian si asi myslí, že na mňa urobí dojem.

„Nepredávam ju ani nič podobné,“ pokračoval, zrejme si to zrazu uvedomil. „Len ju vozím. Stačí niekoľko vodotesných tašiek a policajný skener.“

Saša sa zatvárila vyľakane. Čo ak ich dostanem do problémov?

„Ako ste sa znova stretli s mojím otcom?“ opýtal sa Julian. Dopil pivo a otvoril si ďalšie. Mali so sebou šesťbalenie a nejaké zvyšky jedla z rýchleho občerstvenia.

„Stretli sme sa v L. A.,“ odvetila som. „Chvíľu sme spolu bývali.“

S Danom sme mali koncom sedemdesiatych rokov spoločný byt vo Venice Beach. Vo Venice s jej uličkami a palmami, čo narážali do okien počas teplých veterných nocí. Žila som z peňazí starej mamy, ktoré dostala za filmy, a učila som sa za zdravotnú sestru. Dan sa snažil stať hercom, no nikdy sa mu to nepodarilo. Namiesto toho sa oženil so ženou, ktorá mala nejaké rodinné úspory, a stal sa spoločníkom vegetariánky žijúcej na mrazenej strave. Teraz vlastnil obrovský dom v Pacific Hights.

„Počkať, vy ste jeho priateľka z Venice?“ opýtal sa prekvapene Julian. Zrazu bol akýsi zhovorčivejší. „Ako sa voláte?“

„Evie Boydová,“ odvetila som a výraz, ktorý sa zjavil na jeho tvári, ma zaskočil. Sčasti spomienka, sčasti záujem.

„Počkať,“ zopakoval a vytiahol si ruku zo Sašinho zovretia. Vyzerala bez neho akási vyčerpaná. „Vy ste tá žena?“

Možno mu Dan povedal, čo zlé sa mi stalo. Zrozpačitela som a mimovoľne sa dotkla svojej tváre. Starý hanebný zvyk ešte z obdobia dospievania, aby som si zakryla vyrážky. Občas som sa dotkla brady, inokedy pier. Robila som to, aby som nepriťahovala pozornosť, ale pôsobilo to presne naopak.

Julian zostal celý bez seba. „Bola na tom ranči,“ povedal svojej priateľke. „Však?“ obrátil sa ku mne.

V žalúdku mi začal hlodať strach. Julian sa na mňa s očakávaním zahľadel a dýchal o niečo prudšie.

V to leto som mala štrnásť. Suzanne mala devätnásť. K ich skupinke ma čosi priťahovalo ako omamná vôňa. Nahlas čítala zadnú stranu z Playboya. Jasne z neho trčali nechutné farebné obrázky.

Vedela som, ako ľahko sa to môže stať, ako bezmocné pošmyknutie optickej ilúzie. Farba dňa sa spájala s nejakým celkom: moja mama so šifónovým šálom, vlhkosť s rozrezanou tekvicou. Určité časti boli zatienené. Dokonca aj lesk slnka na bielej kapote auta mohol vo mne vyvolať momentálny šum, v ktorom sa mi vracal bezodný priestor. Videla som starý pršiplášť, mejkap ako popraskaný vosk, čo sa predával asi za sto dolárov na internete. Aj dospelé ženy teda cítili ten chemický kvetový zápach. Dospelí to tak veľmi chceli. Potrebovali vedieť, že ich život stále beží, že človek, ktorým kedysi boli, sa v nich skrýva doteraz.

Veľa vnemov sa mi pravidelne vracalo. Chuť sóje, dym v číchsi vlasoch, trávnaté kopce, ktoré v júni vybledli. Zoradenie dubov a balvanov, ktoré som vnímala kútikom oka. Čosi sa mi pritom otváralo v hrudi a dlane som zrazu mala spotené od návalu adrenalínu.

Všimla som si Julianovo znechutenie, možno až strach. Bola to logická reakcia. Miatlo ma však, ako sa na mňa pozeral. Akoby s bázňou.

Jeho otec mu to určite povedal. Leto v rozpadávajúcom sa dome, spálené batoľatá. Pokúšala som sa to Danovi prvý raz povedať v jednu noc vo Venice pri zapálenej sviečke, v apokalyptickej intimite. Vybuchol do smiechu. Zmýlil si môj zachrípnutý hlas, myslel si, že je to bujarou náladou. Aj keď som Dana presvedčila, že hovorím pravdu, rozprával o ranči s rovnakou paródiou. Ako v hororovom filme s veľmi zlými zvláštnymi efektmi. Ako keby mikrofón spadol z podstavca, ako keby sa krvilačný mäsiar stal súčasťou komédie. Bola úľava zveličovať a tváriť sa, že mi je to vzdialené, že môžem všetko zabaliť do akejsi anekdoty.

Pomohlo mi, že vo väčšine kníh o mne nebola zmienka. Ani v mäkkej väzbe s krvavými nechutnými titulmi, s lesklými obrázkami zločinov a fotografiami miesta činu. Ani v menej obľúbených, ale presnejších zväzkoch, ktoré spísal hlavný prokurátor, s podrobnosťami až po nestrávené špagety, čo sa našli v žalúdku malého chlapca. Niekoľko riadkov, v ktorých o mne padla zmienka, sa objavilo vo vypredaných knihách bývalého poeta, no moje meno zachytil nesprávne, takže si ho nikto nedal do súvislosti s mojou starou mamou. Ten istý poet tvrdil, že CIA produkovala pornofilmy s nadrogovanou Marilyn Monroe, ktoré sa predávali politikom a hlavám zahraničných štátov. Teda nespoľahlivý zdroj.

„Bolo to už dávno,“ povedala som Saši, ale stále sa tvárila akosi nezúčastnene.

„Napriek tomu,“ ozval sa živo Julian. „Vždy som si myslel, že to bolo krásne. Všetko choré je krásne,“ dodal.

„Aj chorý výraz je výraz, chápete. Umelecký impulz. Musíš zničiť, aby si mohol tvoriť, ako hovorí hinduizmus.“

Môj zhrozený výraz asi považoval za súhlas.

„Bože, neviem si predstaviť,“ pokračoval Julian, „že by som sa ocitol uprostred čohosi takého.“

Čakal, ako zareagujem, no bola som príliš omámená kuchynským svetlom. Oni si tie jasné svetlá v kuchyni nevšimli? Premýšľala som, či je to dievča vôbec pekné. Jeho zuby mali akýsi žltý nádych.

Julian štuchol priateľku lakťom. „Saša vôbec netuší, o čom sa rozprávame.“

Väčšina ľudí poznala aspoň niektoré odporné detaily. Decká na vysokých školách sa občas obliekali na Halloween za Russella a ruky si pokvapkali kečupom, ktorý vzali z jedálenského stola. Ten istý čierny kovový pás, to isté zubaté srdce, ktoré Suzanne nechala na Mitchovej stene. Namaľované ženskou krvou. Saša však bola príliš mladá. Prečo by o tom mala niečo počuť? Prečo by jej malo na tom záležať? Utápala sa v hlbokom, nekonečnom pocite, že okrem jej vlastnej skúsenosti nič nejestvuje. Ako keby existovali len veci, ktoré samy plynú, akoby roky viedli človeka chodbou do miestnosti, kde ho čaká jeho nevyhnutné ja – embryo pripravené odhaliť sa. Bolo smutné dospieť k poznaniu, že niekedy sa tam človek nikdy nedostane. Niekedy prežije celý život tápajúc po povrchu a roky plynú. Bez požehnania.

Julian pohladkal Sašu po vlasoch. „Bola to veľká udalosť. Hipisáci vtedy zabili nejakých ľudí v Marine.“

Tvár akoby mu zaplavila horúčava. Taká istá ako u ľudí, ktorí navštevovali on-line fóra, čo asi nikdy nezanikli. Chceli mať vlastnícke práva, všetci hovorili rovnakým znaleckým tónom. Zdanie učenosti zastieralo diabolský úmysel, ktorý sa ukrýval za tým všetkým. Čo hľadali medzi tými banalitami? Ako keby napríklad záležalo na počasí, aké bolo v ten deň. Všetky zdrapy a útržky boli dôležité, keď sa dookola premieľali: aká stanica bola naladená v rádiu v Mitchovej kuchyni, aké hlboké boli rany. Aké tiene sa mohli pohybovať na konkrétnom aute, na konkrétnej ceste.

„Žila som s nimi len niekoľko mesiacov,“ prehodila som. „Nebolo to také dôležité.“

Julian sa zatváril sklamane. Predstavila som si ženu, ktorú videl, keď sa na mňa pozeral: neupravené vlasy, kruhy pod očami od starostí.

„Vlastne nie,“ vydýchla som. „V skutočnosti som tam bola dosť dlho.“

Moja odpoveď mu na tvári znova vyčarila záujem. Nechala som uplynúť dlhú chvíľu.

Nepovedala som mu, že by som si priala, aby som Suzanne radšej nikdy nestretla. Radšej by som zostala v bezpečí svojej izby vo vyprahnutých horách neďaleko Petalumy, uprostred políc tesne naprataných obľúbenými predmetmi z detstva. To som nechcela. Občas v noci, keď som nemohla spať, pomaly som si šúpala nad drezom jablko a nechala šupky krútiť sa pod čepeľou noža. Celý dom bol taký tmavý... Niekedy som mala pocit, že to neľutujem. Občas sa mi zdalo, že mi to chýba.

Julian odprevadil Sašu do druhej izby ako poslušnú ovečku. Opýtal sa, či niečo nepotrebujem, a potom mi zaželal dobrú noc. Bola som hotová. Pripomínal mi chlapcov v škole, ktorí boli zdvorilejší a ostrieľanejší, keď si dali nejakú drogu. Poslušne umyli rodinný riad, unesení intenzívnou vôňou saponátu.

„Dobre sa vyspite,“ dodal Julian a zatvoril dvere.

Plachta na mojej posteli bola pokrčená a v izbe sa stále vznášal závan strachu. Aká som bola hlúpa. Ako som sa vyľakala. Dokonca aj prekvapenie z iných ľudí prítomných v dome ma vyviedlo z miery. Nechcela som však dať najavo, čo sa deje v mojom vnútri. Ani náhodou. Žiť osamote bolo istým spôsobom desivé. Nemať sa komu zdôveriť, zradiť vlastné primitívne túžby. Postaviť si okolo seba akýsi múr, upliesť zámotok, byť blízka len sebe a nikdy sa nepoddať vzorke normálneho ľudského života.

Sústavne som bola v strehu a stálo ma dosť síl, aby som sa upokojila a spomalila dych. Dom bol bezpečný, hovorila som si, a bola som v poriadku. Zrazu mi všetko pripadalo hlúpe. Cez tenkú stenu som počula Sašin a Julianov hlas. Podlaha vŕzgala, dvere na šatníku sa otvorili a zatvorili. Asi naťahovali na holé matrace plachty. Oprašovali roky nahromadeného prachu. Predstavila som si, ako si Saša prezerá rodinné fotografie na poličke, Juliana ako batoľa s veľkým červeným telefónom, ako jedenásťči dvanásťročného na postriežke na veľryby, so slanými kvapkami a zvedavosťou na tvári. Asi som si premietala všetku tú nevinnosť a sladkosť do takmer dospelého muža, ktorý si práve vyzliekal krátke nohavice a tľapkal po posteli, aby si k nemu priateľka ľahla. Na pleciach sa mu odhalili amatérske modré tetovania.

Počula som, ako zapraskali matrace.

Nebola som prekvapená, že sa milovali. Neskôr sa ozval Sašin hlas; zavýjala ako v nejakom lacnom porne. Vysoko a kvílivo. Vari si neuvedomovali, že som vo vedľajšej izbe? Obrátila som sa chrbtom k stene a pevne zatvorila oči.

Julian zastonal.

„Kurva,“ zahundral a čelo postele narazilo do steny.

„Hajzel.“

Až neskôr som si uvedomila, že Julian musel vedieť, že všetko počujem.

1969

1

Bol koniec šesťdesiatych rokov alebo leto pred ich koncom. Zdalo sa, akoby vládlo nekonečné, beztvaré leto. Po The Haight pochodovali procesie s farebnými pamfletmi v rukách, okolo ciest kvitli jazmíny a ich kvety sa skláňali pod vlastnou ťarchou. Všetci boli zdraví, opálení, vyzdobení. Ak ste neboli vyzdobení, tak ste mohli byť nejaké tvory z Mesiaca, šifón na tienidle lampy alebo čistiaci prostriedok Kitchari, po ktorom zostávali na všetkých riadoch stopy od kurkumy.

To všetko sa však odohrávalo niekde inde, nie v Petalume s nízkymi farmárskymi domami a s kopou zaparkovaných áut pred miestnou reštauráciou Hi-Ho. Nie na slnkom zaliatych križovatkách. Mala som štrnásť rokov, ale vyzerala som oveľa mladšie. Ľudia mi to radi opakovali. Connie prisahala, že by mi hádala šestnásť, no navraveli sme jedna druhej kopu lží. Boli sme priateľky na začiatku strednej školy. Connie ma vždy trpezlivo vyčkávala pred triedou ako verný pes. Všetku svoju energiu sme vkladali do nášho priateľstva. Ona bola plnoštíhla, ale vôbec sa tak neobliekala. Nosila krátke bavlnené sukne s mexickými výšivkami, pritesné na stehnách. Mala som ju rada, preto som o tom nikdy nepremýšľala, tak ako som nepremýšľala o skutočnosti, že mám ruky.

Prišiel september a mňa poslali do tej istej internátnej školy, do ktorej chodila moja matka. Okolo starého kláštora v Montereyi vybudovali slušný kampus s upravenými trávnikmi. Ráno tam kvákali žaby a vzduchom sa niesol závan slanej vody. Bola to dievčenská škola a musela som nosiť uniformu – topánky na nízkych podpätkoch a nijaký mejkap, voľnú blúzku a kravatu námorníckej modrej farby. Naozaj to bolo izolované miesto obklopené kamenným múrom a plné nemastných-neslaných dievčat s bledými tvárami. Dievčat, ktoré by si zaspievali pri ohni, budúcich učiteliek, čo poslali naučiť sa tesnopis. Stošesťdesiat slov za minútu. Aby z nich boli zasnené mladice plné prísľubov, družičky na nejakej havajskej svadbe.

Môj odchod do internátnej školy vytvoril novú kritickú prekážku v priateľstve s Connie. Začala som si všímať určité veci takmer proti vlastnej vôli. Ako povedala Connie, najlepší spôsob, ako dakoho prekročiť, je dostať sa do područia niekoho iného. Ako keby sme boli predavačky v Londýne, nie neskúsené pubertiačky v okrese Sonoma. Oblizovali sme baterky, aby sme cítili na jazyku kovovú chuť, a do noci sme sa rozprávali o orgazme. Bolela ma predstava, ako sa my dve, priateľky na život a na smrť, postupne odcudzíme. Zrazu sme sa, každá v inej internátnej škole, mali stať ponurými tvárami.

Každý deň po škole sme sa popoludní len tak ponevierali. Zabíjali sme čas nejakou dôležitou úlohou. Skúšali sme si urobiť masku zo surových žĺtkov na posilnenie vlasov alebo sme si sterilizovanou ihlou vypichovali čierne hlavičky uhrov. Venovali sme sa samy sebe, aby z nás boli mimoriadne dievčatá, čo zaujmú svoje okolie.

Ako dospelá nezriedka premýšľam, koľko času som premrhala. Hostinu aj hlad, ktoré sme mali čakať na tomto svete, nekonečné haldy časopisov, čo nás mali tridsať dní dopredu pripraviť na prvý deň v škole.

28. deň: Aplikuj masku z avokáda a medu.

14. deň: Otestuj si mejkap v rôznom svetle (v prirodzenom, v miestnosti, za súmraku).

Vtedy som si dávala pozor a dbala som o seba. Obliekala som sa tak, aby som vyvolala lásku, odhaľovala som výstrih a tvárila sa roztúžene, keď som šla na verejnosť. V hlave sa mi rojili hlboké sľubné myšlienky, že si ma niekto všimne a pozrie sa na mňa. Ako dieťa som sa kedysi zúčastnila na charitatívnej výstave psov a vystupovala som s peknou kóliou na vôdzke so strieborným obojkom na krku. Bola som z toho predstavenia rozrušená, predvádzala som sa cudzím ľuďom a oni mohli obdivovať môjho psa. Usmievala som sa horlivo ako nejaká predavačka, no keď bolo po všetkom, cítila som prázdno, lebo ma už nikto nepotreboval.

Čakala som, že mi povedia, aká som úžasná. Neskôr som premýšľala, či práve preto bolo na ranči oveľa viac žien ako mužov. Celý čas som sa snažila pripraviť sama seba na život a články v časopisoch ma učili, že môj život je naozaj len čakáreň, kým si ma niekto nevšimne. Chlapci medzitým trávili čas tým, že sa stávali sami sebou.

V ten deň v parku som Suzanne a ostatné dievčatá videla prvý raz. Priviezla som sa tam na bicykli a pocítila dym z grilu. Nikto sa so mnou nerozprával okrem muža, ktorý sa tváril unudene a so sykotom pritláčal hamburgery na grilovaciu mriežku. Nad hlavou sa mi mihali tiene dubov a kolesá bicykla sa zabárali do trávy. Vrazil do mňa starší chlapec v kovbojskom klobúku a ja som naschvál spomalila, aby do mňa narazil ešte raz. To by asi urobila flirtujúca Connie.

„Čo ti šibe?“ zašomral. Otvorila som ústa, že sa ospravedlním, ale chlapec bol už preč. Ako keby nepotreboval počuť, čo som mu chcela povedať.

Predo mnou sa otváralo leto, nekonečné dni, hodiny a matka plávajúca po dome ako cudzí človek. S otcom som sa niekoľkokrát rozprávala telefonicky. Zdalo sa, že aj preňho je to bolestné. Kládol mi čudné formálne otázky ako vzdialený strýko, ktorý o mne vedel iba niekoľko údajov z druhej ruky: Evie má štrnásť rokov a je nízka. Mlčanie medzi nami by bolo lepšie, keby ho podfarbili smútok a ľútosť, ale toto bolo horšie. Počula som mu v hlase, aký je šťastný, že je preč.

Sedela som sama na lavičke s obrúskom na kolenách a jedla hamburger.

Bolo to prvé mäso, ktoré som mala po dlhom čase. Moja matka Jean prestala jesť mäso štyri mesiace po rozvode. Prestala robiť veľa vecí. Zmizla matka, ktorá dbala na to, aby som si každú sezónu kúpila novú spodnú bielizeň, nebola so mnou matka, čo mi zgúľala vypraté biele ponožky ako vajíčka, zašila mi pyžamu či prišila gombíky. Bola pripravená vrhnúť sa do vlastného života ako školáčka po veľkom probléme s matematikou. Na nič nemala čas. Chodila na špičkách, aby si posilnila svaly na lýtkach. Zapaľovala vonné tyčinky, ktoré jej posielali zabalené v alobale a od ktorých ma pálili oči. Začala piť nový čaj z nejakej aromatickej kôry, prechádzala sa po dome a chlipkala ho, neprítomne sa dotýkajúc hrdla, akoby sa zotavovala po nejakej dlhej chorobe.

Choroba bola neznáma a liečba zvláštna. Jej noví priatelia navrhli masáž a slanú vodu. Ponúkli jej e-meter na meranie elektrodermálnej aktivity, psychologickú poradňu, jedlo s vysokým obsahom minerálov, pripravené z rastlín, ktoré sa sadili za splnu. Nemohla som uveriť, že moja matka si berie ich rady k srdcu, ale počúvala každého. Priam bažila po cieli, pláne a verila, že odpoveď príde z hocijakého smeru a kedykoľvek, ak sa bude dostatočne usilovať.

Hľadala, kým bolo kde hľadať. Akýsi astrológ z Alamedy ju rozplakal, keď hovoril o jej nepriaznivom tieni. K terapii patrili aj návštevy preplnených seáns, kde tápala, kým na niečo nenarazila. Prichádzala domov s modrinami na koži, so škrabancami až do mäsa. Videla som, že sa tých rán dotýka s akousi láskou, no keď zistila, že ju pozorujem, začervenala sa. Dala si odfarbiť vlasy, smrdeli chemikáliou a umelými ružami.

„Páči sa ti to?“ opýtala sa a dotkla sa zastrihnutých končekov.

Prikývla som, hoci pri tej farbe jej pleť vyzerala ako po žltačke.

Zo dňa na deň sa menila. Maličkosti. Kúpila si ručne vyrobené náušnice od ženy z ich skupiny. Prišla domov a v ušiach sa jej hojdali primitívne kúsky dreva a na zápästí náramky mätovozelenej farby. Začala si pod očami maľovať linky čiernou ceruzkou, ktorú chvíľu podržala nad plameňom sviečky, aby sa trochu roztopila a linky boli výraznejšie. Pravdupovediac, vyzerala ako ospalá Egypťanka.

Raz večer cestou von zastala v mojich dverách, oblečená v červenej blúzke, z ktorej jej trčali plecia. Mala ich poprášené trblietkami.

„Chceš, aby som aj tebe namaľovala oči, zlatko?“

Bolo mi to jedno. Komu záležalo na tom, či moje oči vyzerajú väčšie, alebo modrejšie?

„Možno sa vrátim neskoro. Ľahni si spať.“ Matka sa nahla a pobozkala ma na čelo. „Je nám spolu dobre, pravda, zlatko?“

Potľapkala ma a usmiala sa, tvár akoby jej mala prasknúť od túžby. Jedna časť mojej bytosti mala pocit, že je to v poriadku. Alebo som si plietla dôveru so šťastím? Tá zostávala, aj keď nebolo lásky – sieť rodiny, zvyku, domova. Doma človek trávi toľko času a možno je to najlepšie, čo môže dostať. Pocit nekonečnej uzavretosti, ako keby hľadal koniec lepiacej pásky a nikdy ho nemohol nájsť. Nebolo švov ani prerušení, len značky života vsiakli tak hlboko, že ich už nedokázal rozoznať. Napríklad otlčený tanier so vzorkami vŕby, ktorý som si obľúbila, dôvod si už nepamätám. Alebo tapeta v chodbe, ktorú som poznala tak dobre ako vlastnú dlaň: každý vyblednutý vzor palmy, každý kvitnúci ibištek.

Matka ma prestala nútiť pravidelne jesť. Nechávala mi napríklad hrozno v sitku na dreze alebo priniesla domov plastové nádobky s polievkou miso z makrobiotickej predajne. Pripravila šalát z morských rias s jantárovožltým olejom, z ktorého ma napínalo. „Toto by si mala jesť na raňajky každý deň,“ povedala. „Potom už nikdy nebudeš mať vyrážky.“

Prikrčila som sa a odtiahla prsty z vyrážok na čele. Matka zvykla dlho do noci vysedávať so Sal, staršou ženou, s ktorou sa zoznámila v ich skupine. Sal jej bola vždy k dispozícii, prišla hocikedy a zakaždým bažila po dráme. Nosila tuniky s mandarínovými goliermi a sivé vlasy mala ostrihané nakrátko, takže jej odhaľovali uši a vyzerala ako starší chlapec. Matka sa so Sal rozprávala o zraneniach na tele, o pohybe energie pozdĺž meridiánov. O rôznych diagramoch.

„Potrebujem iba trochu priestoru,“ opakovala, „aby som nabrala silu. Od človeka sa žiada tak veľa, no nie?“

Sal sa pokrútila na veľkom zadku a prikývla. Tvárila sa úslužne ako cvičený poník.

Mama so Sal popíjali z misiek ten drevnatý čaj. Zrejme si vybrala novú pretvárku. „Je to európske,“ povedala na svoju obranu, aj keď som nič nenamietala. Prešla som cez kuchyňu a obe ženy sa prestali zhovárať. Matka naklonila hlavu nabok. „Zlatko,“ oslovila ma a naznačila, aby som podišla bližšie. Prižmúrila oči. „Rozdeľ si ofinu. Viac v strede.“

Napravila som si vlasy a odhalila vyrážky červené od toho, ako som si ich škriabala. Potierala som si ich olejom s vitamínom E, ale zakaždým som si ich rozškriabala až do krvi.

Sal prikývla. „Máš okrúhlu tvár,“ povedala dôležito.

„Ofina sa ti nehodí.“

Predstavila som si, aké by bolo zhodiť Sal zo stoličky, ako by sa zvalila tá hromada mäsa na zem. A smradľavý čaj z kôry by sa rozlial po linoleu.

Rýchlo však o mňa stratili záujem. Matka si spomenula na nejaký rodinný príbeh, ako keby prežila vážnu dopravnú nehodu. Stiahla plecia, akoby chcela dať najavo ešte viac trápenia.

„A tá najpodarenejšia časť,“ pokračovala, „chceš to počuť?“ Usmiala sa na vlastné ruky. „Ako Carl zarábal peniaze,“ povedala. „Ozajstné.“ Znovu sa zasmiala.

„Konečne. Fungovalo to. Výplata sa jej platila z mojich peňazí. Z peňazí z filmov mojej matky. Tie šli na to jeho dievča.“