Start

Jean-Paul Didierlaurent

LE LISEUR DU 6H27

Copyright © 2014 by Jean-Paul Didierlaurent,

Au diable vauvert

Translation © 2015 by Alexander Halvoník

Jacket design © 2015 by Marek Novák

Slovak edition © 2015 by Ikar

ISBN 978-80-551-4125-1

Jean-Paul Didierlaurent

Čitateľ z vlaku o 6.27

Z francúzskeho originálu Le liseur du 6h27

(Au diable vauvert, 2014) preložil Alexander Halvoník.

Redigovala Oľga Hirnerová.

Obálku navrhol Marek Novák.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 701. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

Sabine, bez ktorej by táto kniha nebola, otcovi, ktorý ma vo svojej neviditeľnej prítomnosti neprestáva oblažovať večnou láskou, Celette za jej sústavnú podporu.

1

Niektorí ľudia sa narodia hluchí, nemí alebo slepí. Iní svoj prvý detský plač vyrazia vystrojení ohyzdnou škuľavosťou, zajačím pyskom alebo škaredým vínovočerveným fľakom na najviditeľnejšej časti tváre. Stáva sa, že poniektorí prídu na svet s konskou nohou alebo nebodaj s končatinou odumretou skôr, než začali žiť. Ardlo Buret prišiel na svet s bremenom zákernej prešmyčky. Umožnilo ju skríženie prvej časti priezviska s druhou časťou krstného mena a druhej časti priezviska s prvou časťou krstného mena: Ardlo Buret – Bulo Retard. Táto nechutná slovná hračka mu zunela v ušiach od prvých krokov a prischla mu na celý život.

Rodičia akiste ani nenazreli do Poštového kalendára na rok 1976, keď mu, bohvie prečo a s akým úmyslom, vybrali práve meno Ardlo. Ktovie, skadiaľ ho nabrali, veď to ani nie je krstné meno. „Ardlo!“

Isto im ani na chvíľu nezišlo na um, koľké nešťastie spôsobí ich ľahkomyseľná voľba. Napodiv, Ardlo sa nikdy neodvážil spýtať na príčiny ich rozhodnutia. I keď bol zo svojho mena vyľakaný, neraz ho pochytila mučivá zvedavosť na jeho pôvod. Možno to však neurobil len preto, aby ich neuviedol do rozpakov. No zaiste v tom bol aj strach z banálnej odpovede, ktorú by dostal. Rodičovská odpoveď by sotva ukojila jeho hlad po pravde. Občas sa zabával myšlienkou, aký mohol mať život, keby mu boli dali meno Lucas, Xavier alebo Hugo. No i poctivé francúzske meno Arthur by mu bolo stačilo ku šťastiu. Arthur Buret by mohlo byť to správne meno, s ktorým mohol telom i duchom rásť v bezpečí štyroch neškodných slabík. Namiesto toho sa musel celé detstvo pretĺkať s neodlučiteľným a potupným Kainovým znamením, umožňujúcim vražednú prešmyčku: Bulo Retard. V tridsiatich šiestich rokoch života už vedel, ako dať na seba zabudnúť, ako sa stať nezbadateľný, ako nepripustiť lavínu úsmeškov a úškľabkov, ktorá sa strhne zakaždým, keď sa niekde ukáže. Nebyť ani pekný, ani škaredý, ani tučný, ani chudý. Byť iba bezvýrazný, sotva badateľný tieň kdesi na okraji zorného poľa. Rozpustiť sa v priestore, zaprieť samého seba, zostať územím nikoho. Celé tie roky Ardlo Buret akoby vlastne ani nežil, len prosto trávil svoj prázdny čas. Neplatilo to však na nástupisko pošmúrnej vlakovej stanice, na ktoré ráno statočne dokráčal každučký pracovný deň. Deň čo deň o tom istom čase čakal na spoj RER s nohami nalepenými na bielej čiare, čo ohraničovala zakázaný priestor, kde hrozilo nebezpečenstvo pádu na dráhu. Obyčajná biela čiara natretá na betóne mala však akúsi upokojujúcu moc. Len tu sa akoby zázrakom rozplynul pach bitúnku, ktorý sa mu neprestajne vznášal v hlave. Tých niekoľko minút, čo ho delilo od príchodu vlakovej súpravy, prešľapoval na čiare, akoby chcel s ňou splynúť. Dobre však vedel, že je to iba klamlivý odklad trestu, že jediný spôsob, ako uniknúť barbarstvu, ktoré naňho neúprosne číhalo tam dolu za obzorom, bolo vykašľať sa na celú čiaru, prestať na nej bezducho prešľapovať z nohy na nohu, a vrátiť sa domov. Áno, jednoducho by stačilo vrátiť sa do postele a upelešiť sa v ešte stále teplej priehlbine, ktorú tam cez noc zanechalo jeho telo. Zaspať, a tak utiecť. No mladý muž nakoniec zakaždým predsa len zostal stáť na bielej čiare, započúvaný do rozhovorov hlúčika stálych pasažierov za chrbtom, ktorí mu hľadeli na šiju. Mierna páľava z ich pohľadov mu pripomínala, že je ešte vždy nažive. Spolucestujúci sa rokmi naučili preukazovať mu zhovievavú úctu, aká sa zvyčajne prejavuje neškodným magorom. Veď Ardla mali predsa len za akéhosi dobrého ducha, čo ich na dvadsaťminútovej ceste vlakom aspoň na chvíľu vytrhával z beztvárnej každodennosti.

2

Vlaková súprava naplno zaškrípala brzdami a zastala na nástupišti. Ardlo sa odpútal od čiary a vystúpil po schodíkoch do vozňa. Vpravo od dverí naňho čakalo uzučké sedadlo. Tvrdú pomarančovú sklápaciu dosku vedľa dverí mal radšej než hebké lavice vo vnútri vozňa. Časom sa sklápanie sedadla stalo súčasťou Ardlovho rituálu. V sklápaní bola istá symbolika, a tá mu dodávala istotu. Len čo sa vagón pohol, z koženej aktovky, ktorú nosil vždy so sebou, vytiahol kartónový obal. Opatrne ho roztvoril a spomedzi dvoch cukríkovo ružových pijakov vybral prvý papierový list. Napoly roztrhnutý a v ľavom hornom rohu rozstrapkaný papier mu na okamih odvisol medzi prstami. Bola to stránka z knihy formátu 13 x 20. Mladý muž si ju chvíľu prezeral, potom ju položil späť na pijak. Vozeň pomaly tíchol. Podchvíľou zaznelo káravé „pssst!“, aby umlčalo rozhovory, ktoré nie a nie prestať. Ardlo si, ako každé ráno, naposledy odkašľal a mocným hlasom spustil:

„Dieťa stuhlo od hrôzy a nemo hľadelo na metajúce sa zviera, visiace na dverách stodoly. Muž natiahol ruku k hrdlu zvieraťa, v ktorom pulzoval život. Tenký nôž sa nehlučne zaboril do bielej kožušiny, z rany vytryskol teplý gejzír a rukoväť postriekali červené kvapky krvi. Otec s rukávmi vykasanými až po lakte niekoľkými presnými pohybmi narezal kožušinu. Potom silnými rukami pomaly sťahoval kožu, ktorá sa poddávala ako obyčajná handra. Čoskoro sa ukázalo v plnej nahote jemné svalnaté telíčko mŕtveho králika. Ešte vždy sa z neho parilo. Namiesto hlavy z neho bezvládne visela iba jej nepekná, zošúverená kostra. Bez najmenšieho náznaku výčitky z nej civeli do prázdna dve vypúlené oči.“

Kým sa rodiaci deň predieral cez zahmlené okenné tabule, z Ardlových úst plynul text v dlhých reťazcoch slabík, miestami prerušovaných odmlkami, ktoré zapĺňali zvuky idúceho vlaku. Pre cestujúcich vo vozni bol čítačom, zvláštnou bytosťou, čo každý deň v týždni zvučným hlasom zreteľne a nahlas prečítala niekoľko stránok vybratých z aktovky. Boli to útržky z kníh, ktoré nemali navzájom nič spoločné. Kuchynský recept sa mohol pokojne ocitnúť vedľa štyridsiatej ôsmej strany posledného goncourtovca, kapitola z policajného románu vedľa stránky z historického diela. Ardla neveľmi zaujímalo, o čom sa v tých knihách písalo. V jeho očiach bol najdôležitejší sám akt čítania. Všetky texty prednášal rovnako presvedčivo. A zakaždým zaúčinkovala mágia: slová opúšťajúce jeho pery odnášali so sebou kus zhnusenia, ktoré ho až zadúšalo, ako sa približoval k továrenskej prevádzke, čo bola jeho pracoviskom.

„Napokon čepeľ noža otvorila dvere tajomstva. Otec dlhým rezom otvoril brucho zvieraťa, z ktorého sa vyvalili pariace sa črevá. Klbko vnútorností sa vychrlilo von, akoby sa nevedelo dočkať, kedy sa už konečne dostane preč zo svojho väzenia. Z králika zostalo len zúbožené krvavé telíčko zabalené do kuchynskej handry. V nadchádzajúcich dňoch príde na rad iný králik. Iná biela guľka kožušiny, hopkajúca si v slnkom rozpálenej klietke s takými istými krvavými očami, aké pozerali na dieťa z kráľovstva mŕtvych.“

Ardlo ani nezdvihol hlavu, len pozorne vybral druhý list papiera:

„Ľudia si podvedome zaryli tváre do hliny v urputnej túžbe navždy uniknúť čo najhlbšie do lona láskavej zeme. Poniektorí sťa šialené psy hrabali prsť holými rukami. Iní sa zvinuli do klbka a ponúkali svoje krehké chrbty úderom, lietajúcim zo všetkých strán. Všetci sa podvedome tlačili na seba, ako im prikazoval reflex, pestovaný od stvorenia sveta. Všetci, okrem Jozefa, ktorý zostal v tej haravare sám, vzpriamený a pochabo oblápajúci kmeň veľkej bielej brezy, čo stála oproti nemu. Cez praskliny brázdiace kmeň stromu presakovala hustá živica. Na kôre sa nazberali veľké perlivé slzy miazgy, ktoré sa pomaly kotúľali nadol. Strom sa vyprázdňoval práve tak ako Jozef. I jemu stekal po stehnách horúci moč. Breza sa mu po každom výbuchu zachvela pri líci a otriasla sa v jeho náručí.“

Kým vlak RER dorazil do cieľovej stanice, mladý muž prešiel očami vari tucet stránok vylovených z aktovky. Keď sa mu na podnebí rozplynuli posledné vyslovené slová, prvý raz od nastúpenia do vlaku si skúmavo prezrel ostatných spolucestujúcich. Ako neraz predtým, opäť si na ich tvárach prečítal sklamanie, ak nie smútok. Netrvalo to však dlhšie než jedno kýchnutie. Vozeň sa rýchlo vyprázdnil. I on sa zdvihol. Sedačka sucho plesla, keď sa vrátila do zvyčajnej polohy. Ako filmová klapka.

Akási ženička neurčitého veku mu do ucha ukradomky poďakovala. Ardlo sa na ňu usmial. Ako len tým ľudkom vysvetliť, že to nerobí kvôli nim? Odovzdane vyšiel z teplého vozňa, kde po sebe zanechal dennú várku stránok vytrhnutých z kníh. Tešilo ho to, lebo vedel, že tam zostali v bezpečí, pekne zvinuté medzi operadlom a sklopným sedadlom, ďaleko od skazonosného hrmotu, z ktorého ich vyslobodil. Vonku sa ešte väčšmi rozpršalo. Ako vždy pri príchode do prevádzky mu v lebke zaznel hlas starého Giuseppeho: „Ty na to nie si stvorený, chlapče. Ešte to nechápeš, ale ty na to nie si!“ Dobre vedel, o čom to starký točí, on, ktorý okrem mizerného červeného vína nenašiel nič, čo by mu dodalo guráž, prepotrebnú na to, aby to tu vydržal. Ardlo ho veľmi nepočúval v naivnej viere, že cvikom sa všetko urovná. Cvik mu zaplní život ako jesenná hmla krajinu a umŕtvi myšlienky. No roky utekali a hnus sa mu tlačil do hrdla už aj pri pohľade na špinavý, ošarpaný múr továrne. Za ním sa nachádzala Vec ukrytá tak, aby ju nikto nemohol vidieť. A Vec čakala práve naňho.

3

Bránka mu nepríjemne zakvičala do uší, keď ju potlačil, aby sa dostal za ohradu továrne. Zaškrípanie vytrhlo vrátnika z čítania. Ošklbaná reedícia Racinovho diela Britannicus z roku 1936 vyzerala v jeho rukách ako ranený vták. Ardlovi prebehlo mysľou, či Yvon Grimbert voľakedy vôbec vyliezol z búdky. Bolo zjavné, že nepohodlie vrátnice s rozmermi trikrát dva metre, otvorenej vetrom zo všetkých strán, mu bolo celkom ľahostajné. Preňho bolo dôležité len to, aby mal vždy poruke plastovú debnu s pekne zoradenými knihami. Mal päťdesiatdeväť rokov a divadelná klasika bola jeho jedinou životnou láskou. V pauzách medzi dvoma prísunmi materiálu ho nezriedka bolo vidieť raz v roli Dona Diega, raz zas v roli pomyselného kráľa Pyrrhu v tóge nariasenej na hrudi, ako s holengajúcimi ručiskami víri vzduch skromného prístreška. Plamennú tirádu však musel zvyčajne prerušiť a sa-

mého seba zaskočiť v menej slávnej roly, za ktorú ho platili, a to mizerne, a ktorá spočívala v tom, že dvíhal a spúšťal bielo-červenú závoru pred vchodom do prevádzky. I keď bol na roztrhanie, vždy venoval nevídanú starostlivosť svojim úzkym fúzikom, ktoré mu zdobili hornú peru. Málokedy prepásol príležitosť zacitovať veľkého Cyrana: „Slová budú jemné, ak ich fúzik zjemní.“ Keď Yvon Grimbert objavil alexandrín, hneď sa doň zamiloval. Vášnivá a verná služba dvanásťstopovému veršu sa stala jeho pozemským poslaním. Za toto čudáctvo mal Ardlo Yvona rád. No nielen zaň, ale aj za to, že Grimbert bol jeden z mála, čo ani raz nepodľahol pokušeniu nazvať ho Bulom Retardom.

„Dobrý deň, Yvon.“

„Dobrý deň, chlapče.“

Yvon rovnako ako Giuseppe sa vo vzťahu k Ardlovi dosiaľ nedopracoval k inému osloveniu ako „chlapče“.

„Bachroš aj bibas už prišli.“

Tých dvoch Yvon zakaždým menoval v rovnakom poradí. Ani raz ich nenazval inak. Bachroš pred bibasom. Keď sa vrátnik nevyjadroval v alexandrínoch, používal krátke vety. Niežeby bol skúpy na slovo, robil tak skôr preto, že si radšej šetril hlas na jediné, čo malo v jeho očiach skutočnú cenu: dvanásť stôp. Keď sa Ardlo vzďaľoval smerom k obrovskému plechovému hangáru, Yvon za ním poslal dva verše z vlastnej skladby:

„Lejak k nám zavítal, náhly a tajomný,

Nervózne ďobajúc príbytok preskromný.“

Vec stála na svojom mieste. Mohutná a hrozivá. Stála priam v srdci prevádzky. Ani po pätnástich rokoch praxe sa ju Ardlo neodhodlal nazvať pravým menom, akoby už sám fakt pomenovania bol dôkazom jej uznania, akýmsi tichým súhlasom s jej existenciou, a to nemohol v žiadnom prípade dopustiť. Tým, že sa zdráhal pomenovať ju, vytvoril poslednú obrannú baštu medzi sebou a ňou. Len vďaka tomu si mohol myslieť, že ešte celkom nezapredal svoju dušu. Vec sa musela uspokojiť výhradne s jeho telom, iba s telom. Už zo samého mena, vyrytého napokon i na oceľovom tele opachy, vychádzal pach bezprostrednej smrti: Zerstor 500 – meno utvorené zo slovesa zerstören, čo v prekrásnom Goetheho jazyku znamenalo ničiť. Zerstor Fünf Hundert bolo monštrum s váhou takmer jedenásť ton. Vyrobili ho dielne Krafft GmbH v roku 1986 v južnom Porúrí. Keď ho Ardlo prvý raz zazrel, sivozelená farba kovového tela ho vôbec nevzrušila. Čo iné ako vojnový náter môže byť príhodnejšie pre stroj určený výhradne na ničenie? Na prvý pohľad by si možno každý pomyslel, že ide o lakovňu či o nejaký nadštandardný generátor, alebo nebodaj o veľkokapacitnú tlačiarenskú rotačku, čo by bol vrchol absurdity. Jedinou na prvý pohľad čitateľnou ctižiadosťou Veci bola podľa všetkého ošklivosť. No to bola len tá viditeľná časť ľadovca. Na sivastej betónovej podlahe sa črtal pochmúrny obdĺžnik tajuplnej rozďavenej tlamy stroja s rozmermi štyrikrát tri metre. Tam, vo svojom temnom vnútri, na samom spodku ohromného lievika z nehrdzavejúcej ocele, sa skrývalo desivé ústrojenstvo, mechanizmus, bez ktorého by prevádzka bola iba nepotrebným skladiskom. Z technického hľadiska Zerstor 500 získal svoj odborný názov podľa piatich stovák kladív vo veľkosti ľudskej päste, šachovnicovo ukotvených na dvoch horizontálnych hriadeľoch, ktoré preklenovali celú šírku dutiny. K tomu sa pripájalo šesťsto nerezových nožov, uchytených na troch osiach krútiacich sa rýchlosťou osemsto otáčok za minútu. Tomuto peklu vytváralo po obidvoch stranách čestnú štafáž po dvadsať dýz, ktoré pod tlakom tristo barov chrlili vodu, ohriatu na 120 stupňov Celzia. O čosi ďalej v nerezových skriniach odpočívali štyri mohutné ramená miešačky. A napokon tu bol monštruózny dieselový motor, uväznený v železnej klietke, s výkonom takmer tisíc koní, ktorý vháňal do celej sústavy život. Vec stvorili na drvenie, rezanie, mlátenie, roztĺkanie, mliaždenie, trhanie, sekanie, driapanie, kúskovanie, hnetenie, miesenie, zaparovanie. No najlepšia definícia, aká existovala, pochádzala od Giuseppeho. Starký rád vykrikoval, keď zlé vínčisko, ktoré celý deň logal, nestačilo potlačiť bytostnú nenávisť k mašine Zerstor 500, že slúži na – vyhladzovanie.

4

Vprevádzke vtomto čase vládla atmosféra prázdnej tanečnej sály, zktorej tuhla krv.

Podianí zpredchádzajúceho dňa nezostala ani stopa. Aspoň nič také, čo by mohlo naznačovať hlučné besnenie, ktoré sa medzi múrmi prevádzky rozpúta aj vnasledujúcich minútach. Nezanechať stopy. To bola jedna zposadnutostí Felixa Kowalského. Večer čo večer dával šéf čistiť vražednú scénu zločinu, aby zločin zostal dokonalý. Zločin donekonečna sa opakujúci, páchaný každý deň vroku okrem víkendov asviatkov.

„Hej, pán Buret, dovolíte mi dnes spustiť mašinu?“ Ardlo vduchu zajasal. Ó, nie, pán Buret mu veru ani dnes nedovolí spustiť mašinu. No ani zajtra, ba ani pozajtra. Pán Buret mu jakživ nedožičí tú nezmerateľnú radosť, ktorá stojí apadá naobyčajnomspustení tejto svinskej spracovateľskej jednotky!

„Kurva, Buret, čakáte, kým prestane pršať, aby ste mohli spustiť stroje?“