Start

Ernest Hemingway 

THE GREEN HILLS OF AFRICA

Copyright © by Hemingway Foreign Rights Trust 

Translation © 2014 by Marián Gazdík 

Epilogue © 2014 by Ján Vilikovský 

Jacket design © 2014 by Zdeněk Ziegler 

Slovak edition © 2014, 2015 (elektronická verzia) by Ikar

Preklad vznikol s podporou Literárneho fondu.

Z anglického originálu The Green Hills of Africa 

(Charles Scribner’s & Sons, New York 1986) 

preložil Marián Gazdík. 

Doslov napísal Ján Vilikovský. 

Redigoval Jaroslav Hochel. 

Obálku navrhol Zdeněk Ziegler. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 

ako svoju 680. publikáciu v elektronickej podobe. 

Prvé vydanie. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4150-3

Venované Philipovi, Charlesovi a Sully

PREDSLOV

Na rozdiel od postáv mnohých románov nie je nijaká postava v tejto knihe vymyslená. Ktokoľvek, kto ju bude čítať a nenájde v nej lásku, si ju môže do nej vsunúť podľa ľubovôle. Autor sa pokúsil napísať absolútne pravdivú knihu, aby zistil, či podoba krajiny ľudského konania v priebehu jedného mesiaca, ak sa podá pravdivo, môže súťažiť s dielom fantázie.

PRVÁ ČASŤ 

ČÍHANIE A KONVERZÁCIA

1. KAPITOLA

Práve sme sedeli v loveckom posede, ktorý vybudovali lovci z Wanderoba z prútia a konárov na okraji soliska, keď sme začuli prichádzať nákladné auto. Najprv bolo príliš ďaleko a nikto nedokázal určiť, čo je to za hluk. Potom hluk stíchol a dúfali sme, že to nič nie je alebo je to možno len vietor. Vzápätí sa hukot začal pomaly blížiť, už nebolo pochýb, o čo ide, hlasnejší a hlasnejší, až kým sa to nezačalo ozývať za nami v trýznivom hluku nepravidelných výbuchov, a pokračoval na ceste. Ten teatrálnejší z oboch stopárov vstal.

„Je po všetkom,“ poznamenal.

Priložil som si prst k ústam a naznačil mu, aby stíchol.

„Je po všetkom,“ zopakoval a roztiahol ruky doširoka. Nikdy som ho nemal rád a teraz sa mi páčil ešte menej.

„Potom,“ zašepkal som mu. M’Kola pokrútil hlavou. Pozrel som sa na jeho holú čiernu lebku a on pootočil tvár, takže som mu v kútikoch úst uvidel riedke čínske fúziky.

„Nie dobré,“ ozval sa. „Hapana m’uzuri.“

„Počkaj chvíľu,“ naliehal som. Znovu sklonil hlavu, aby ju ponad suché halúzky nebolo vidieť. Sedeli sme tam v prachu jamy, až kým nebola príliš veľká tma, aby som videl ďalej ako na mušku, ale nič ďalšie sa už neukázalo. Ten teatrálny stopár bol netrpezlivý a nepokojný. Chvíľu pred svitom posledných lúčov slnka zašepkal ten druhý stopár M’Kolovi, že na strieľanie je už priveľká tma.

„Hej ty, drž hubu,“ vyštekol M’Kola. „Bwana môže strieľať aj vtedy, keď ty nevidíš.“

Ten druhý stopár, ten vzdelaný, podal ďalší dôkaz o svojom vzdelaní tým, že si vyškrabal ostrým konárikom svoje meno, Abdullah, na čiernu pokožku nohy. Hľadel som na neho bez obdivu a M’Kola sa na to slovo pozeral bez akéhokoľvek výrazu tváre. Po chvíli ho stopár zoškrabol.

Napokon som sa naposledy zahľadel na posledné svetlo a videl som, že je to zbytočné, dokonca aj s veľkými mieridlami.

M’Kola sa prizeral.

„Nie dobré,“ podotkol som.

„Áno,“ súhlasil po svahilsky. „Ísť do tábora?“

„Áno.“

Vstali sme a vydali sme sa z posedu von medzi stromy. Kráčali sme po piesčitej hline, predierali sme sa cez stromy a popod haluze naspäť na cestu. O jeden a pol kilometra ďalej stálo na ceste auto. Keď sme k nemu prišli, Kamau, vodič, zapol svetlá.

Ten nákladiak to pokazil. V to popoludnie sme odišli od auta odstaveného vyššie na ceste a k solisku sme sa blížili veľmi opatrne. Deň predtým trochu spŕchlo, hoci nie dosť na to, aby solisko zaplavilo. Tvorilo len priestor medzi stromami s fliačkom zeme, s vydupanými hlbokými kruhmi, na okrajoch zbrázdený, s jamkami, kam chodili zvieratá olizovať slanú pôdu. Videli sme čerstvé srdcovité stopy samcov antilopy kudu, ktoré boli na soli deň predtým, ako aj mnohé nové stopy menších kudu. Bol tam aj nosorožec, ktorý podľa stôp a rozkopanej kôpky trávnatého trusu chodieval na to miesto každú noc. Posed postavili na dostrel šípom od soliska a ja som tam sedel, opieral sa s kolenami dohora v jame dopoly plnej popola a prachu. Cez vyschnuté lístie a tenké vetvičky som videl menšieho samca kudu vychádzať z podrastu k okraju čistinky, kde bola soľ. Stál tam s hrubým krkom, sivý a krásny, zatiaľ čo sa mu rohy špirálovito točili proti slnku, kým som mu cielil na hruď. Vzápätí som sa rozhodol nestrieľať, lebo som nechcel vystrašiť väčšieho kudu, ktorý určite dorazí za súmraku. Ale skôr, ako sme začuli nákladiak, ho začul býk a rozbehol sa medzi stromy. Keď sa ozval ten hluk podobný výbuchom, zmeravelo všetko ostatné, čo sa hýbalo v buši na plochom brehu alebo čo sa vracalo z nízkych pahorkov pomedzi stromy a blížilo sa k soli. Zvieratá prídu neskôr za tmy, ale vtedy bude už neskoro.

Takže teraz, keď sme v aute išli pozdĺž piesčitej stopy cesty, zasahovali naše svetlá oči nočných vtákov, ktoré kvočali blízko seba na piesku, až kým sa naše obrovské auto neocitlo nad nimi a ony mierne vystrašené vzlietli. Prechádzali sme popri ohňoch cestovateľov, ktorí cez deň tiahli po tejto ceste na západ, opúšťajúc krajinu hladu, čo sa rozprestierala pred nami. Sedel som s pažbou na nohe a s hlavňou na ľavom lakti, fľaštička whisky medzi kolenami, nalieval som si whisky do plechového pohárika a v tme som ho podával cez plece M’Kolovi, aby mi dolial vodu z poľnej fľaše. Vypil som ho, prvý pohárik dňa, ten najlepší, aký existuje, a hľadel som na husté krovie, ktorým sme prešli počas dňa. Cítili sme chladný vzduch noci, vdychovali sme príjemnú vôňu Afriky a bol som úplne šťastný.

Potom sme pred sebou uvideli veľkú vatru, a keď sme prechádzali popri nej, rozoznal som nákladiak pri ceste. Kázal som Kamauovi, aby zastal a vrátil sa späť. Keď sme cúvali k ohnivej žiare, videli sme nízkeho muža s nohami do O s tirolským klobúčikom, v kožených šortkách a s rozopnutou košeľou, ako stojí v hlúčiku domorodcov nad motorom pod otvorenou kapotou.

„Môžeme vám nejako pomôcť?“ spýtal som sa ho.

„Nie,“ odvetil. „Pokiaľ nie ste mechanik. Ten motor si nejako vytvoril voči mne odpor. Všetky motory ma neznášajú.“

„Myslíte si, že by to mohol byť rozdeľovač? Keď ste prechádzali popri nás, znelo to, ako keby to bolo klepanie motora.“

„Myslím, že je to oveľa horšie. Znie to ako niečo veľmi nepríjemné.“

„Ak by ste sa dokázali dostať do nášho tábora, tam máme mechanika.“

„Ako je to ďaleko?“

„Asi tridsať kilometrov.“

„Ráno to skúsim. Teraz sa bojím skúšať to ďalej s tým smrteľným rachotom vnútri. Snaží sa skapať, lebo ma nemá rád. Nuž, ani ja ho nemám rád. A aj keby som umrel, jeho by to nenaštvalo.“

„Dáte si drink?“ Podal som mu fľaštičku. „Volám sa Hemingway.“

„Kandisky,“ odvetil a uklonil sa. „To meno Hemingway som už počul. Kde? Kde som ho len počul? Ach, áno. Ten Dichter. Básnik. Poznáte Hemingwaya básnika?“

„Kde ste ho čítali?“

„V časopise Querschnitt.“

„To som ja,“ pochválil som sa veľmi natešený. Querschnitt bol nemecký časopis, pre ktorý som napísal nejaké dosť obscénne básne a publikoval som tam dlhú poviedku celé roky predtým, ako som v Amerike dokázal vôbec niečo predať.

„To je veľmi zvláštne,“ poznamenal muž v tiroláčiku. „Povedzte mi: čo si myslíte o Ringelnatzovi?“

„Je úžasný.“

„Ale čo. Páči sa

„Ale čo. Páči sa vám Ringelnatz. Dobre. Čo si myslíte o Heinrichovi Mannovi?“

„Vôbec nie je dobrý.“

„Veríte tomu?“

„Viem len to, že ho nedokážem čítať.“

„On vôbec nie je dobrý. Vidím, že máme niečo spoločné. Čo tu robíte?“

„Lovím.“

Koniec ukážky