Start

Fredrik Backman

MIN MORMOR HÄLSAR OCH SÄGER FÖRLÅT

Copyright © 2013 by Fredrik Backman

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © 2016 by Mária Bratová

Jacket design © by Nils Olsson, OINK

Slovak edition © 2016 by Ikar

Zo švédskeho originálu Min mormor hälsar och säger förlåt

(Bokförlaget Forum, Stockholm 2013) preložila Mária Bratová.

Redigovala Mária Caganová.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 977. publikáciu v elektronickej podobe

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

978-80-551-5091-8

Opici a žabe.

Na desaťtisíc rozprávkových večností.

1

TABAK

Všetky sedemročné deti si zaslúžia superhrdinov. Je to jednoducho tak. A kto to nechápe, je naozaj mechom praštený.

Tak to hovorieva Elsina babička.

Elsa má sedem rokov, vlastne už takmer osem. Uvedomuje si, že sa jej veľmi nedarí byť sedemročným dieťaťom. A uvedomuje si aj to, že je iná. Dokonca riaditeľ školy sa vyjadril, že by sa „mala prispôsobiť“, aby „lepšie komunikovala s rovesníkmi“. Dospelí vo veku jej rodičov zasa tvrdievajú, že „je na svoj vek mimoriadne vyspelá“. Elsa pochopila, že to nie je nič iné, len ďalší spôsob, ako povedať, že je „na svoj vek hrozne otravná“. Totiž presne to si dospelí myslia, len čo im opraví výslovnosť výrazu „déjà vu“ alebo nesprávne používanie zámen „môj“ a „svoj“. Lebo tí mudrlanti to väčšinou nerozlišujú. Práve preto s neúprimným úsmevom na perách hovoria Elsiným rodičom, že „je na svoj vek mimoriadne vyspelá“. Akoby to bol hendikep, akoby ich urážalo, že sedemročná Elsa nemá v hlave otruby. A práve z tohto dôvodu nemá okrem babičky nijakých priateľov. Lebo všetci ostatní sedemroční spolužiaci majú prázdne hlavy. Ibaže Elsa je iná.

Babička tvrdí, aby sa na nich vykašľala. Veď všetci superhrdinovia sú iní. A keby superschopnosti boli bežné, mali by ich všetci.

Babička má sedemdesiatsedem rokov. Vlastne takmer sedemdesiatosem. A ani na ňu to nijako nesedí. Vek sa jej síce odráža na tvári, lebo pripomína noviny napchaté do mokrých topánok, no inak nie, ibaže jej nikto nepovie, že je na svoj vek vyspelá. Zvyčajne sa to končí tým, že niekto pred Elsinou mamou podotkne, aká je babička stále „čulá a svieža“. Keď to hovorí naštvane či znepokojene, mama si povzdychne a opýta sa, koľko bude stáť náhrada škody. Napríklad ako vtedy, keď ju babička presviedčala, že ak ľudia dokážu byť tak nehorázne nesolidárni a majú zatiahnutú ručnú brzdu vo chvíli, keď ona chce zaparkovať Renaulta, vlastne si za ňu môžu sami. Alebo vtedy, keď si chcela v nemocnici pofajčiť. Spustila tým požiarny poplach, a keď pribehla protipožiarna ochranka a nútila ju zahasiť cigaretu, na všetkých nakričala, vraj „aby sa z tej úžasnej politickej korektnosti nepoondiali“! Alebo keď postavila snehuliaka, obliekla ho do ozajstných šiat a naaranžovala do záhrady pod balkónom susedov Britt-Marie a Kenta tak, že vyzeral ako človek, čo spadol zo strechy. Alebo keď sa na ulici zjavili vyobliekaní páni s okuliarmi, zvonili pri bránach a chceli sa rozprávať o pánbožkovi, Ježišovi a nebi. Babička sa v rozhalenom župane postavila na balkón a začala ich ostreľovať paintballovou puškou. Britt-Marie sa nevedela rozhodnúť, či ju väčšmi pobúrila streľba, alebo to, že pod županom babička nemala vôbec nič, takže pre istotu ju na polícii nahlásila za jedno aj druhé.

Presne v takýchto prípadoch ľudia hovorievajú, že babička je na svoj vek veľmi čulá. Aj tak sa to dá povedať.

Nájdu sa však aj takí, čo tvrdia, že babička je blázon. V skutočnosti je génius. Ibaže je súčasne aj trochu šibnutá. Pracovala ako lekárka, dostávala ocenenia a veľa sa o nej písalo v novinách, cestovala na najstrašnejšie miesta na svete, odkiaľ ostatní utekali. Zachraňovala životy a všade na svete bojovala so zlom. Ako to robievajú superhrdinovia. Nakoniec jej však povedali, že na zachraňovanie životov je pristará, hoci Elsa mala silné podozrenie, že tým mysleli „priveľmi bláznivá“. Od tých čias už nelieči. Babička z toho obviňuje „spoločnosť“, hnevá sa a hovorieva, že si nesmie do nikoho zarezať iba pre tú posranú politickú korektnosť. V skutočnosti ide len o to, že spoločnosť je rozmaznávaná kadejakými zákazmi fajčenia v operačnej sále. A kto by vládal pracovať v takých podmienkach? No kto?

Od tých čias je teda doma a Britt-Marie a mamku privádza do šialenstva. Britt-Marie je babičkina susedka a mamka je Elsina mama. Britt-Marie je zároveň aj jej susedou, lebo Elsina mamka býva vedľa babičky. Z toho vyplýva, že Elsa je, pochopiteľne, babičkina suseda, keďže Elsa žije so svojou mamou. S výnimkou každého druhého víkendu, keď býva u ocka a Lisette. Samozrejme, že aj George je babičkin sused. Lebo žije s mamkou. Zrejme to znie trochu zmäteno.

Nech je, ako chce, treba sa vrátiť k meritu veci – zachraňovanie životov a privádzanie ľudí do šialenstva sú babičkine superschopnosti. To z nej robí pomerne dysfunkčného superhrdinu. Elsa rozumie výrazu dysfunkčný, našla si to vo Wikipédii. Ľudia v babičkinom veku zvyknú hovoriť, že „Wikipédia je výkladový slovník, ibaže na internete“. „Výkladový slovník“ zasa Elsa chápe ako „analógovú Wikipédiu“. Pre istotu si výraz dysfunkčný vyhľadala v oboch zdrojoch. Zhodne sa v nich uvádza, že ak čosi síce funguje, ale nie podľa pôvodného zámeru, je to dysfunkčné. A to je jedna z vlastností, ktorú má Elsa na babičke najradšej.

Aj keď dnes práve nie. Bolo už pol druhej v noci a Elsa bola tak príšerne unavená, že sa jej žiadalo len spať, ibaže nemohla, lebo babička hádzala do policajta hovienka.

Je to zložité. Približne ako vzťahy na Facebooku.

Elsa sa obzerala po malej obdĺžnikovej miestnosti a znudene zívala tak naširoko, akoby si chcela prehltnúť vlastnú hlavu.

„Veď som ti hovorila, aby si nepreliezala ten plot, nepamätáš?“ zahundrala a pozrela na hodinky.

Babička neodpovedala. Elsa si stiahla z krku chrabromilský šál a položila si ho na kolená. Narodila sa na Druhý sviatok vianočný pred siedmimi, vlastne takmer ôsmimi rokmi. V ten istý deň nejakí vedci z Nemecka zaregistrovali mohutný výbuch žiarenia gama z magnetického poľa okolo Zeme. Elsa nevie presne, o aké „magnety“ ide, vraj je to čosi ako neutrónová hviezda. To jej pripomína výraz Megatron, a to je meno zloducha z Transformerov. Prostí ľudia, ktorí nečítajú dostatočné množstvo hodnotnej literatúry, by to mohli označiť za „program pre detského diváka“. Transformeri sú v skutočnosti roboti, ale z čisto akademického hľadiska by sa prípadne mohli rátať medzi superhrdinov. Elsa našla zaľúbenie v Transformeroch aj v neutrónových hviezdach a výbuch žiarenia gama si predstavuje podobne, ako keď jej babička obliala iPhone fantou a pokúsila sa ho vysušiť v hriankovači. Podľa babičkinho názoru je Elsa výnimočná práve preto, že sa narodila v takýto deň.

Byť výnimočný je najlepší spôsob, ako byť iný.

V tejto chvíli je však babička zaujatá tabakom, ktorý na drevenom stole rozkladá do úhľadných kôpok a vzápätí balí do šuštiacich cigaretových papierikov. Elsa iba vzdychla.

„Počúvaš ma? Povedala som, aby si neliezla cez ten plot!“ zahundrala opäť.

Nechcela, aby to vyznelo vyčítavo, i keď bola predsa len trochu naštvaná. Ako každé sedemročné stvorenie na policajnej stanici alebo muži v strednom veku čakajúci na omeškaný let, keď im nikto neposkytne náležité informácie.

Babička zafunela a po všetkých vreckách svojej trochu priveľkej bundy zhľadúvala zapaľovač. Nezdalo sa, že by situáciu brala vážne. Ona vlastne nikdy nič neberie vážne. S výnimkou okamihu, keď si chce pofajčiť, ale nenachádza zapaľovač. Tak to berie nesmierne vážne. Lebo fajčenie je pre babičku smrteľne dôležitá záležitosť.

„Prepánajána, však to bol iba krpatý plôtik! Načo sa tak rozčuľuješ?“ hovorí babička bezstarostne.

„Nechoď na mňa s tým svojím prepánajána! To ty si hádzala hovienka do policajta!“ ohradila sa Elsa.

Babička zagúľala očami.

„Prestaň mi tu fňukať! Už si ako tvoja mama. Nemáš zapaľovač?“

„Mám sedem rokov!“

„Dokedy sa na to mieniš vyhovárať?“

„Kým nebudem mať osem!“ odsekla Elsa.

Babička vzdychla a hundrala čosi ako: Nonono, hádam sa len smiem opýtať, nie? a pokračovala v prehľadávaní vreciek.

„Podľa mňa sa tu nesmie fajčiť,“ upozornila ju Elsa trochu pokojnejšie a prstom hladkala dlhé strapce na chrabromilskom šále.

Babička zafunela.

„Samozrejme, že sa smie. Stačí otvoriť okno.“ Elsa skepticky fľochla na oblok.

„Toto sa podľa mňa nedá otvoriť.“

„Rečičky! Prečo by sa nedalo?“

„Lebo je zamrežované.“

Babička vrhla nespokojný pohľad na okno a potom aj na Elsu.

„Takže najnovšie sa už nesmie fajčiť ani v base? Čo je toto za poondený policajný štát?“

Elsa znova zazívala.

„Môžem si požičať tvoj mobil?“

„Načo ti bude?“ zaujímala sa babička.

„Na surfovanie,“ odvetila Elsa.

„Čo?“

„Lečo.“

„Priveľa času utrácaš na internete.“

„Správne sa povie tráviť čas.“

„Dobredobredobre.“

Elsa nespokojne pokrútila hlavou.

„Utrácať môžeš napríklad peniaze, nie čas. A rovnako nemôžeš tvrdiť, že si strávila dve stovky za nové nohavice. Chápeš to?“

„Už si počula o jednej slečne, ktorá sa upremýšľala na smrť?“ vyprskla babička.

„A ty si už počula o takej, čo nepremýšľala vôbec?“ odvrkla Elsa.

Policajt, ktorý vstúpil do miestnosti, vyzeral veľmi, preveľmi vyčerpane. Sadol si za stôl a na babičku a Elsu vrhol pohľad plný čírej rezignácie.

„Chcem zavolať svojmu advokátovi!“ okamžite vyhlásila babička.

„Chcem zavolať mamke!“ ihneď požiadala Elsa.

„V tom prípade musím volať prvá!“ nástojila babička. Policajt sa prehrabával v kôpke papierov.

„Tvoja mamička je už na ceste sem,“ vzdychol k Else. Babička dramaticky zalapala po dychu, ako to dokáže jedine ona.

„Prečo ste jej volali? Preskočilo vám? Však bude zúriť ako fúria!“ protestovala babička, akoby jej policajt práve oznámil, že odvezie Elsu do lesa, aby ju vychovali vlky.

„Museli sme sa skontaktovať so zákonným zástupcom dieťaťa,“ pokojne vysvetlil policajt.

„Aj ja som zákonný zástupca dieťaťa! Som jej babička!“ Rozčúlene sa nadvihla zo stoličky a výhražne mávala nezapálenou cigaretou.

„Je pol druhej v noci. Niekto sa o ňu musí postarať,“ policajt si nevzrušene zaťukal na hodinky a potom nespokojne zagánil na cigaretu.

„Ja! To ja sa o ňu starám!“ vyštekla babička.

Policajt sa ovládol a zmohol sa na pokojné gesto, ukazujúc na vypočúvaciu miestnosť.

„Máte dojem, že sa vám to darí?“

Babička vyzerala, akoby sa trochu urazila, ale opäť si sadla a zaodŕhala.

„Či... teda... akože... Isteže. Keď sa už silou-mocou potrebujete zadrapovať do každej malichernosti, potom nie. Nie je to veľmi slávne. Ale kým ste ma nezačali naháňať, všetko bolo v poriadku!“ zasyčala naštvane.

„Vlámali ste sa do zoo,“ upozornil ju policajt.

„Však tam bol len taký mizerný plôtik!“ bránila sa babička.

„Lenže mizerné malé vlámanie neexistuje,“ vyhlásil policajt.

Babička mykla plecami, pritom oprášila stôl, akoby naznačovala, že je najvyšší čas zmeniť tému. Načo toľko kriku pre nič.

„Ále čo! Počujte, však sa tu smie fajčiť?“

Policajt dôrazne zavrtel hlavou. Babička sa k nemu nahla, hlboko sa mu zahľadela do očí a usmiala sa.

„Neurobíte výnimku ani len kvôli mne?“

Elsa štuchla babičku do boka a prihovorila sa jej ich tajnou rečou. Majú totiž tajný jazyk, lebo babička tvrdí, že prarodičia musia mať s vnúčatami vlastnú reč, pretože na to existuje zákon. Alebo by aspoň mal existovať.

„Babi, prestaň! Baliť policajtov je zakázané!“ hovorí jej Elsa tajnou rečou.

„Kto to povedal?“ pýta sa babička rovnakým jazykom.

„Policajti!“ odpovedá Elsa.

„Polícia má slúžiť občanom! Začo platím dane?“ hnevala sa babička.

Nečudo, že policajt ich pozoroval s výrazom človeka, ktorý sa uprostred noci na policajnej stanici stáva svedkom výmeny názorov v tajnej reči medzi sedemročnou vnučkou a sedemdesiatsedemročnou babičkou.

Vzápätí naňho babička pokušiteľsky zažmurkala a prosebne ukázala na cigaretu. Keď však znova dôrazne pokrútil hlavou, babička sa urazene usalašila na stoličke a spustila normálnou rečou:

„Vy a tá vaša politická korektnosť! V tejto poondenej krajine sa nám fajčiarom najnovšie vodí horšie ako v apartheide!“

Policajtovi sprísneli črty.

„Na vašom mieste by som sa vyjadroval opatrnejšie.“ Babička zagúľala očami. Elsa sa k nej otočila.

„Ako sa to píše?“

„Čo také?“ vzdychla babička, akoby sa na ňu práve oboril celý svet, hoci platí dane.

„No to apartaj-niečo,“ spresnila Elsa.

„A-p-a-r-t-e-j-d,“ vyhláskovala babička.

Samozrejme, že sa to nehláskuje takto. Elsa to zistila, len čo si zo stola vzala babičkin mobil a vygúglila si to. Babička hláskuje horšie ako neandertálec. Policajt sa zamyslene prehrabával v papieroch.

„Teraz vás prepustíme, ale očakávajte predvolanie za vlámanie a porušenie dopravných predpisov,“ oznámil babičke chladne.

„A ona má stále Android!“ Elsa zúfalo ťukala do babičkinho mobilu.

Babička vlastní telefón s Androidom, lebo ho má od Elsinej mamy, ktorá používa výlučne Android, hoci jej Elsa neustále vysvetľuje, že ľudia so zdravým rozumom si kupujú iPhone. Samozrejme, že babička nechcela vôbec nijaký telefón, ale Elsa ju donútila vziať si mamin, lebo babička so železnou pravidelnosťou a pri rozmanitých príležitostiach, podobných ako incident s hriankovačom, ničí Elsin. No a teraz si Elsa musí požičať babičkin mobil, hoci je v ňom Android.

„Aké porušenie dopravných predpisov?“ začudovane vyhŕkla babička.

„Nedovolené vedenie motorového vozidla, napríklad,“ povedal policajt.

„Aké nedovolené? Veď to je moje auto! Dofrasa, hádam len nepotrebujem povolenie, aby som mohla šoférovať vlastné auto?!“

Policajt trpezlivo zavrtel hlavou.

„To nie. Ale musíte mať vodičské oprávnenie.“ Babička rozhodila rukami.

„Tak toto je naozaj policajný štát!“

V nasledujúcom okamihu sa takmer otriasla miestnosť, lebo Elsa šmarila mobil na stôl.

„Čo ti zasa sadlo na nos?“ opýtala sa babička.

„To teda NIE JE ako apartheid! Porovnala si zákaz fajčenia s apartheidom, ale to je niečo úplne iné. Dokonca sa to ani NEPODOBÁ!“

Babička zdvihla ruky v obrannom geste.

„Povedala som, že to... že to je takmer horšie než...

„Ale to nie je ani TAKMER!“ rozčúlila sa Elsa.

„Prepánajána, to bolo iba prirovnanie...“

„Lenže dosť šibnuté!“

„Odkiaľ to ty vieš?“

„Z Wikipédie!“ nazlostila sa Elsa a ukázala na mobil. Babička sa rezignovane otočila k policajtovi.

„Aj vaše deti sa správajú takto?“ Policajt sa zháčil.

„My... v našej rodine nedovoľujeme deťom bez dozoru surfovať po internete...“

Babička sa otočila k Else a rozhodila rukami, akoby chcela povedať aha. Elsa zavrtela hlavou a prekrížila si ruky na hrudi.

„Babi, jednoducho sa ospravedlň za to, že si do policajta hádzala hovienka, aby sme už mohli vypadnúť!“ hovorí tajnou rečou, ešte vždy veľmi pohoršená pre tú záležitosť s apartheidom.

„Prepáč,“ odpovedá babička tajným jazykom.

„Nie mne, policajtovi! Stojíš si na kábli?“ zlostí sa Elsa.

„Odmietam sa ospravedlňovať nejakému fašistovi! Platím dane. A na kábli si stojíš TY!“ odúva sa babička.

„TY!“ odvrkáva Elsa.

Obidve si demonštratívne prekrížili ruky na prsiach a odvrátili sa od seba. Po chvíli sa babička normálnou rečou prihovorila policajtovi:

„Boli by ste taký láskavý a oznámili mojej rozmaznanej vnučke, že ak sa bude správať takto, pokojne sa jej môže stať, že pôjde domov po vlastných?“

„Čože? Povedzte jej, že mňa odvezie domov mamka, ale ONA pôjde po vlastných!“ okamžite vychrlila Elsa.

„Povedzte jej, že mô...“ začala babička.

Vtom však policajt bez slova vstal, vyšiel z miestnosti a zatvoril za sebou dvere, akoby sa potreboval niekam schovať, zaboriť tvár do veľkej mäkkej podušky a z plných pľúc zarevať.

„Pozri sa, čo si urobila!“ povedala babička.

„Pozri sa, čo si urobila TY!“ odvrkla Elsa.

Krátko nato kolegu vystriedala v miestnosti policajtka so svalnatými ramenami a zelenými očami. Zdalo sa, že babičku nevidí po prvý raz, lebo sa na ňu usmiala tak unavene, ako to robievajú ľudia, čo ju už poznajú, zhlboka vzdychla a povedala:

„Prestaňte s tým, máme dosť roboty s ozajstnými kriminálnikmi.“

Vtedy babička zahundrala: „Už sme skončili.“ Potom im dovolili odísť domov.

Kým postávali na chodníku a čakali na Elsinu mamku, zamyslenej Else vkĺzol prst do diery, čo v jej šále zívala namiesto chrabromilského emblému. Zo všetkých síl potláčala plač, ale veľmi sa jej nedarilo.

„To nič, mamka ti to zašije,“ babička sa pokúšala hovoriť bodro, potom ju zľahka štuchla do pleca ako boxer.

Elsa zdvihla hlavu, ale netvárila sa o nič pokojnejšie. Babička trochu zahanbene sklonila hlavu, zvážnela a stlmila hlas:

„Ale čo! Mohli by sme.... Tvojej mame povieme, že šál sa roztrhal, keď si mi chcela zabrániť vliezť do klietky k opiciam.“

Elsa prikývla a znova prehmatala šál. Neroztrhal sa, keď babička liezla cez plot k opiciam. Stalo sa to v škole, keď si ju pred jedálňou počkali tri staršie dievčatá, ktoré ju bezdôvodne nenávidia, udreli ju, roztrhli jej šál a potom ho hodili do záchoda. Ich výsmech Else jednostaj rachoce v hlave ako kotúľajúce sa guľôčky v hre flipper.

Pri pohľade na jej výraz sa babička sklonila a dôverne, tajnou rečou jej šepla do ucha:

„Jedného krásneho dňa všetkých zadubencov z tvojej školy odvlečieme do Miamasu a hodíme ich levom!“

Elsa si opakom dlane zotrela slzy a smutne sa pousmiala.

„Babi, nie som idiot. Viem, že dnes v noci si to robila iba kvôli mne, aby som zabudla na tú vec v škole,“ hlesla.

Babička chvíľu kopala do štrku a odŕhala.

„Ále čo... veď vieš, že si moje jediné vnúča. Nechcem, aby si si dnešný deň zapamätala pre tú záležitosť so šálom. Tak som si povedala, že by si si ho mala pamätať ako deň, keď sa tvoja babička vlámala do zoo...“

„A ušla z nemocnice,“ uškrnula sa Elsa.

„A ušla z nemocnice,“ zachichotala sa babička.

„A hádzala hovienka do policajta,“ dodala Elsa.

„Veď to bola iba hlina! Aspoň z väčšej časti...!“ namietla babička.

„Meniť spomienky je výborná superschopnosť,“ zamyslela sa Elsa.

Babička pokrčila plecami.

„Ak sa už nedajú vymazať tie zlé, treba ich doplniť oveľa dobrejšími.“

„Také slovo nejestvuje.“

„Viem.“

„Babička, ďakujem ti,“ Elsa si pritisla hlavu k jej paži. Babička iba prikývla a šepla: „My rytieri z kráľovstva Miamas si vždy konáme svoju povinnosť.“

Lebo všetci sedemroční si zaslúžia superhrdinov.

A ten, kto to nechápe, je naozaj mechom praštený.

2

OPICA

Pred policajnou stanicou si ich vyzdvihla mamka. Hrozne sa hnevala, ale ovládla sa a nekričala. Mamka sa vždy ovláda, kontroluje a takmer nikdy nekričí, lebo je pravým opakom babičky. Elsa zaspala hádam ešte skôr, ako si zapla bezpečnostný pás, a kým auto vyšlo na cestu, bola už dávno v Miamase.

Miamas je Elsino a babičkino tajné miesto. Je to jedno zo šiestich kráľovstiev, ktoré tvoria Ríšu polobdenia-polosna. Vymyslela ho babička, ešte keď bola vnučka malá, ocko s mamkou sa práve rozviedli a Elsa sa bála zaspať, lebo na internete sa dočítala o náhlej smrti detí v spánku. Babička je ako stvorená na vymýšľanie rozprávok. Keď sa ocko odsťahoval a všetci z toho boli neustále smutní a unavení, Elsa sa v pyžamku každú noc vykradla z bytu, prebehla chodbou k babičke, spolu vliezli do veľkej skrine, čo nikdy neprestane rásť, privreli oči a takmer okamžite sa vydali na cestu.

Človek nemusí zaspať, aby sa dostal do Ríše polobdenia-polosna. V tom je práve podstata cesty. Treba iba takmer zaspať.

Presne v poslednej sekunde, keď máte oči temer zatvorené a ocitnete sa na hranici medzi tým, čo viete a čomu veríte, prikryje vás hmla. Do Ríše polobdenia-polosna sa lieta na chrbtoch zvieracích oblakov, teda zveroblakov, lebo babička rozhodla, že to je jediný spôsob, ako sa ta dá dopraviť. Zveroblaky sa prešmyknú balkónovými dverami, vysadia si na chrbát babičku aj Elsu a stúpajú s nimi čoraz vyššie a vyššie, až kým Elsa nevidí ako na dlani všetky tie magické, neskutočné a bájne bytosti, čo obývajú Ríšu polobdenia-polosna: enfantov, váhavcov, Užaja, vlkodavov, snehových anjelov, princov, princezné a rytierov. Zveroblaky plávajú nad nekonečnými tmavými lesmi, kde býva Vlčie srdce a všetky monštrá, potom ako jemný vánok zakrúžia nad farebnou nádherou a znesú sa pred mestské brány kráľovstva Miamas.

Ťažko povedať, či je babička trošičku šibnutá, lebo strávila v Miamase priveľa času, alebo či je práve to dôvodom miernej šibnutosti obyvateľov Miamasu. Isté je však jedno – pochádzajú odtiaľ všetky babičkine rozprávky. Tie najneuveriteľnejšie a najbláznivejšie.

Babička tvrdila, že kráľovstvo sa volá Miamas už najmenej desaťtisíc rozprávkových večností, no Elsa vedela, že si to vymyslela práve kvôli nej, lebo keď bola malá, nevedela vysloviť „pyžama“, vždy to skomolila na „mjamas“. Samozrejme, babička tvrdohlavo odmieta, že by si vymyslela takúto volovinu, vraj Miamas a všetkých päť ostatných kráľovstiev Ríše polobdenia-polosna je skutočných, vlastne oveľa skutočnejších než naozajstný svet, „ktorý sa len tak hemží samými ekonómami, kde sa všetci nalievajú bezlaktózovým mliekom a vôbec“. Babičke veľmi nevonia život v skutočnom svete. Je totiž plný pravidiel, a tie jej ani trochu nevyhovujú. Podvádza pri hraní Monopolov, s Renaultom jazdí v pruhu pre autobusy, z Ikey si odnáša žlté nákupné tašky a na letisku pri páse s batožinou nikdy nestojí za značkou diskrétnej zóny. A dvere na záchode si necháva dokorán. To tiež svedčí o istej povahovej odlišnosti.

Zato však rozpráva tie najkrajšie rozprávky na svete a Elsa usúdila, že preto jej nejaké tie odlišnosti či nedostatky treba odpustiť.

Všetky rozprávky, čo za niečo stoja, pochádzajú z Miamasu. To tvrdí babička. Ostatných päť kráľovstiev Ríše polobdenia-polosna má na starosti iné záležitosti. Mirevas je kráľovstvo, v ktorom chránia sny, v Miplorise uschovávajú smútok, z Mimovasu pochádza všetka hudba, v Miaudacase sa rodí odvaha a v Mibatalose vyrastali najstatočnejší vojaci, bojujúci proti hrozným tieňom v Nekonečnej vojne.

Najobľúbenejším kráľovstvom Elsy a babičky je Miamas, ktorého obyvatelia sa živia najvznešenejším povolaním – sú to rozprávkari. Každý, kto vie rozprávaniu vdýchnuť život, je mocnejší než kráľ. V Miamase sa platí zvláštnou menou. Fantáziou. Za peniaze si nekúpite nič, ale za dobrý príbeh áno, preto sa ani knižnica nevolá knižnica, ale banka. V Miamase každá kniha predstavuje obrovský majetok, lebo každá rozprávka má cenu milióna. Babička si noc čo noc prináša bezodnú truhlicu pokladov. Sú v nej rozprávky o drakoch, trolloch, kráľoch, kráľovnách a ježibabách. A o tieňoch. Každá rozprávková krajina totiž musí mať strašlivého nepriateľa, a tým sú v Ríši polobdenia-polosna tiene, ktoré chcú zničiť všetku fantáziu.

Ani v jednej rozprávke o tieňoch nesmie chýbať Vlčie srdce, premožiteľ tieňov v Nekonečnej vojne. Bol to prvý a najväčší superhrdina, o ktorom Elsa kedy počula.

Babička s Elsou navštevujú Miamas každú noc. Tam Elsu pasovali za rytiera. To značí, že smie jazdiť na zveroblakoch a vlastniť meč. Odvtedy sa nebojí zaspávania. V Miamase totiž nikto nevyhlasuje, že dievča nemôže byť rytierom, vrcholky kopcov siahajú až k nebesiam, táborové ohne nikdy nevyhasínajú a nijaký zadubenec sa nikomu nepokúša roztrhať chrabromilský šál.

Pochopiteľne, babička tvrdieva, že v Miamase si nikto nezatvára dvere na záchode. Vraj tam majú dokonca zákon otvorených dverí, a platí v celej Ríši. Elsa si však bola istá, že babička hovorí o inej verzii pravdy. Lebo babička tak nazýva lži.

„Iná verzia pravdy.“

Ráno sa Elsa zobudila schúlená v nemocničnom kresle. Babička sedela na záchode s rozďavenými dverami, mamka čakala vonku a babička jej horlivo objasňovala práve jednu zo svojich iných verzií pravdy. Dosť neúspešne. Skutočná pravda totiž znie tak, že zatiaľ čo mamka s Georgeom dnes v noci spali, babička ušla z nemocnice a Elsa z bytu, spoločne sa v Renaultovi vybrali do zoo, kde babička preliezla plot, čo s odstupom času vyzerá trochu nezodpovedne, najmä uprostred noci a v prítomnosti sedemročného dieťaťa. To sú holé fakty.

Babička, ktorej šaty sa kopia na dlážke a smrdia doslova ako z opičiarne, sa, pochopiteľne, bráni tvrdením, že keď preliezla ten mizerný plôtik, začal na ňu hulákať nočný strážnik, ale úplne pokojne to mohol byť životunebezpečný násilník, a keďže sa zľakla, bránila sa tým, že jeho aj policajta ohadzovala hlinou. Po týchto slovách mamka veľmi pokojne, ale vyčerpane zavrtela hlavou a povedala, že babička si vymýšľa.

Babička neznáša, keď ju ľudia obviňujú z vymýšľania, preto mamku upozornila, že uprednostňuje menej ponižujúci výraz, teda „zhoda okolností“. Nezdalo sa, že mamka s ňou súhlasí, no ovládla sa. Lebo mamka je pravým opakom babičky.

„Toto je jedna z tvojich najhorších vylomenín,“ povedala smutne smerom k toalete.

„Tak to sa teda mýliš, drahá dcéra,“ bezstarostne odvetila babička zo záchoda.

Vtedy mamka veľmi stručne vymenovala, čo všetko babička povyvádzala, a tá na to reagovala vyhlásením, že mamka sa štve, lebo nemá zmysel pre humor. Mamka ju uzemnila napomenutím, aby sa konečne prestala správať ako nezodpovedné decko. Babička sa opýtala: „Vieš, kde parkujú svojimi autami piráti?“ Keď mamka neodpovedala, babička zahulákala zo záchoda: „Predsa v GARÁŽI!“ Mamka len vzdychla a masírovala si spánky. Babička takisto vzdychla, prevracala oči a skonštatovala: „Veď vravím – ani štipka humoru!“ Nato mamka zatvorila dvere toalety, a to babičku hrozne, ale hrozne naštvalo. Z duše nenávidí pocit, že je zatvorená na záchode.

Babičku hospitalizovali pred dvoma týždňami, ale takmer každý deň utiekla, počkala na Elsu a išli na zmrzlinu. Alebo keď mamka nebola doma, urobili si zo schodiska kĺzačku. Alebo sa vlámali do zoologickej záhrady. Skrátka, robili si, čo babičke práve zišlo na um.

Pochopiteľne, babička to nepokladá za „útek“ z nemocnice, lebo každý útek predpokladá prekonávanie nejakej prekážky, ktorou môže byť napríklad drak, nastražené pasce alebo aspoň múr či nejaká poriadna stena. Mamka a zdravotný personál to však vidia inak.

Do izby vošla sestrička a nenápadne požiadala mamku o rozhovor. Podala jej nejaký papier, mamka ho podpísala a vrátila sestričke, ktorá vzápätí odišla. Od prvého dňa hospitalizácie babička vystriedala už deväť rozličných ošetrovateľov a ošetrovateliek. Sedem z nich odmietla ona, dvaja nechceli pracovať s ňou. Jeden z ošetrovateľov odišiel, keď mu povedala, že má „chutnú ritku“. Babička sa tvrdohlavo bránila, že kompliment patril jeho pozadiu, nie jemu osobne, tak sa nemá prečo urážať. Mama vtedy Elsu požiadala, aby si nasadila slúchadlá, napriek tomu však bolo počuť, ako sa dlho hádajú o rozdiele medzi „sexuálnym harašmentom“ a „úplne nevinným pochválením zadku, prepánajána“!

Mama a babička sa hádajú často. Podľa Elsy odjakživa. Pre hocičo. Najmä však preto, že babička je dysfunkčný superhrdina a mama, naopak, mimoriadne funkčný superhrdina. Else to pripomína vzťah Cyclopsa a Wolverina v X-Menovi. Vždy jej príde ľúto, že toto prirovnanie by nepochopil nikto z jej najbližšieho okolia. Tí ľudia totiž čítajú málo kvalitnej literatúry.

„Kvalitnú, hodnotnú literatúru“ nevzdelaní zadubenci volajú „komiksy“. Z toho vyplýva, že neandertálcom v oblasti kvalitnej literatúry by len ťažko vysvetlila, prečo sú X-Meni superhrdinovia. V skutočnosti sú to mutanti, ale to už súvisí s istým rozdielom vhodným na akademickú debatu. No kto by sa uspokojil s Elsiným zjednodušeným vysvetlením, pochopil by, že babička a mamka disponujú úplne opačnými superschopnosťami. Napríklad ako keby Spiderman, jeden z Elsiných najobľúbenejších hrdinov, mal protiklad, ktorý sa volá Čaptoš, lebo nevylezie ani len na lavičku. Tento príklad nie je myslený v zlom, iba na vysvetlenie.

Z toho vyplýva, že Cyclops a Wolverine nemajú úplne protichodné superschopnosti, ale to by Elsa nerada vysvetľovala nejakému nevedkovi, lebo by to skomplikovala väčšmi, než je nutné.

Pri hlbšom zamyslení by hádam stačilo povedať, že mamka predstavuje poriadok a babička chaos. Elsa sa raz kdesi dočítala, že „chaos je susedom Boha“, ale mamka vtedy povedala, že chaos sa presťahoval k Božiemu domu z jediného dôvodu – už nevydržal bývať vedľa babičky.

Mamka má na všetko fascikle, diáre a telefón, ktorý ju hudbou upozorní na stretnutie či poradu pätnásť minút pred jej začiatkom. Elsina babička si dôležité pripomienky zapisuje fixkou na kuchynskú stenu. Odhliadnuc od toho, či je u seba doma, alebo niekde inde. Pochopiteľne, tento systém nie je dokonalý, lebo predpokladá, že v čase, keď pripomienku potrebuje, sa bude nachádzať práve v danej kuchyni. Keď ju na to Elsa upozornila, babička mávla rukou a odbila ju slovami: „Vždy je tu menšie riziko, že stratím stenu, než že tvoja mama príde o ten svoj prešpekulovaný mobil!“ Nato Elsa namietla, že mama nikdy nič nestratila. Babička len zagúľala očami a vzdychla:

„Dobredobredobre, samozrejme, tvoja mama je výnimka. Skôr som tým myslela... veď vieš... nedokonalé osoby.“

Mamina superschopnosť je dokonalosť. Nie je s ňou taká zábava ako s babičkou, no zato vždy vie, kde hľadať chrabromilský šál. A keď si ho Elsa omotáva okolo krku, mamka jej šepká do ucha: „Nič nie je naozaj stratené, kým to nepotvrdí tvoja mama.“

Mamka je šéfka. Babička s chichotom rada dodáva: „Nielen v práci, ale aj v živote.“ Inými slovami, s mamkou sa nekráča bok po boku, ju treba nasledovať. Babičke sa zasa treba skôr vyhnúť. A v živote nenašla nijaký šál.

Babička vo všeobecnosti neznáša šéfov, a to je dosť veľký problém práve v nemocnici, lebo tu je mamka ešte trochu väčšou šéfkou. Vlastne riaditeľkou.

„Ulrika, toto si fakt prehnala!“ vykrikovala babička spoza záchodových dverí, keď zároveň vchádzala sestrička s lekárom, potom mama podpísala ďalší papier a spomínala akési čísla.

Nakoniec sa stroho usmiala na sestričku aj lekára a oni jej úsmev nervózne opätovali. Na záchode bolo podozrivo ticho a mamka znepokojnela ako vždy, keď sa v babičkinej blízkosti dlhší čas nič nedeje. Povzdychla si a otvorila dvere toalety. Nahá babička sedela na záchodovej mise s nohou prehodenou cez nohu. Nonšalantne zamávala na mamku zapálenou cigaretou.

„No dovoľ! To už nemôžem mať trochu pokoja ani na záchode?!“

Mamka si pomasírovala spánky a priložila si ruku na brucho. Babička vážne prikyvovala a ukázala jej naň cigaretou.

„Ulrika, preboha, upokoj sa! Si predsa tehotná!“

„Tak na to občas mysli aj ty,“ odvetila mamka. Pochopiteľne, veľmi zmierlivo.

„Touché,“ zahundrala babička a poriadne si potiahla z cigarety.

To je slovo, ktorému Elsa rozumie bez toho, aby vedela, čo značí. Mamka smutne krútila hlavou.

„Napadlo ti vôbec, aké je to pre Elsu aj pre bábätko škodlivé?“ ukázala na horiacu cigaretu.

Babička prevrátila oči.

„Božemôj, a čo!? Ľudia vždy fajčili, a napriek tomu sa im rodili úžasné decká! To len tvoja generácia nechápe, že ľudstvo prežilo tisíce rokov bez testov na alergiu a bez iných hovadín. A ešte si namýšľate, že ste prišli na niečo výnimočné, že všetko viete lepšie. Alebo si myslíš, že jaskynný človek najprv hodil mamutiu kožušinu do práčky a vypral ju na deväťdesiatke, kým do nej zabalil novorodenca?“

Elsa prekvapene naklonila hlavu nabok.

„V tom čase už mali cigarety?“ Babička zastonala.

„No ešte aj ty začínaj!“

Mama sa chytila za brucho. Elsa si nebola istá, či ju Polčiak práve kope, alebo mu zapcháva uši. Elsina mamka je aj Polčiakova mama, ale jeho otcom je George, takže s Elsou budú len polovičnými súrodencami. No Else sľúbili, že sa určite narodí celý. Kým to Elsa pochopila, prežila zopár dní v zmätku.

„Na to, aká si bystrá, vieš byť niekedy hrozné trdlo,“ vyprskla babička, keď sa jej Elsa vypytovala na rozdiel. Potom sa asi tri hodiny nerozprávali. Takmer tým prekonali osobný rekord.

„Ulrika, iba som jej chcela ukázať opice,“ zahundrala babička trochu pokojnejšie a vhodila cigaretu do záchodovej misy.

„Ja už nevládzem...“ zavzdychala mamka rezignovane, ale kontrolovane. Vyšla na chodbu a podpísala pár ďalších papierov s číslicami.

Babička naozaj chcela ukázať Else opice, táto časť príbehu je pravdivá. V noci, keď spolu telefonovali, Elsa z domu a babička z nemocnice, sa hádali, či existuje druh opice spiacej postojačky. Samozrejme, že babička nemala pravdu, lebo vo Wikipédii sa o nich píše úplne jasne, ale potom jej Elsa vyrozprávala, čo jej v škole urobili so šálom, a vtedy sa babička rozhodla, že sa pôjdu do zoo pozrieť na tie opice, aby vnučka prišla na iné myšlienky. Mamka s Georgeom spali a Elsa sa vykradla z domu. No a keď babička v zoo preliezala plot, pribehol nočný strážnik, po chvíli aj policajt a ona do nich hádzala hlinu. Ibaže tí si mysleli, že sú to hovienka. Zrejme preto, že babička pritom kričala: „Hovno, nezleziem, tu máš, tu máš!“

Mamka sa pozabudla na chodbe zahĺbená s kýmsi do rozhovoru. Po celý čas jej vyzváňal telefón. Elsa si sadla na posteľ, babička v umývadle uhasila ďalšiu cigaretu, obliekla si nočnú košeľu, prisadla si k vnučke a zachichotala sa. Začali hrať Monopoly. Babička kradla peniaze z banky, a keď ju Elsa odhalila, lopla ešte aj auto, pokúsila sa dostať na stanicu a zdrhnúť z mesta.

Potom sa však do izby vrátila mama. Očividne unavená oznámila Else, že pôjdu domov, lebo babička musí oddychovať. Elsa s babičkou sa rozlúčili veľmi, veľmi dlhým objatím.

„Kedy ťa pustia?“ spýtala sa Elsa.

„Určite už zajtra!“ bodro prisľúbila babička.

To opakuje zakaždým. Potom odhrnula Else vlasy z očí, a keď už mamka vyšla na chodbu, babička zvážnela a tajnou rečou povedala:

„Mám pre teba dôležitú úlohu.“

Elsa prikývla, lebo dôležité úlohy jej babička dáva zásadne v tajnej reči, ktorú ovládajú iba tí, čo boli v Ríši polobdenia-polosna. Elsa ich vždy splnila, lebo rytier z Miamasu to pokladá za svoju povinnosť. Naplniť svoje poslanie. Pravda, len ak nejde o kupovanie cigariet a pečenie mäsa – to je hranica, ktorú Elsa odmieta prekročiť. Pretože je to hnusné. Aj rytieri majú svoje zásady.

Babička sa zohla pod posteľ a vytiahla spod nej veľké igelitové vrecko. Nebolo v ňom ani mäso, ani cigarety, ale sladkosti.

„Musíš ich dať Priateľovi.“

Else trvalo pár sekúnd, kým pochopila, o akom priateľovi je reč. Potom na babičku vypúlila oči.

„Zbláznila si sa? Chceš ma ZABIŤ?“ Babička zagúľala očami.

„Prestaň! Chceš mi povedať, že rytier z Miamasu nemá odvahu splniť úlohu?“

Elsa na ňu hrozne zagánila.

„A vydieranie pokladáš za odvážne?“

„Ty si začala...“ usmiala sa babička.

Elsa jej vychmatla vrecko plné čokoládových tyčiniek v šušťavých papieroch.

Babička ju upozornila:

„Najdôležitejšie, aby si každý kúsok odbalila, inak sa príšerne naštve.“

Elsa zamračene skúmala obsah vrecka.

„A čo mu mám povedať? Veď ma vôbec nepozná!“ Babička hlasno zafunela, znelo to skôr ako smrkanie.

„Čoby ťa nepoznal! Prepánajána! Jednoducho mu povedz, že babička pozdravuje a ospravedlňuje sa.“

Elsa nadvihla obočie.

„Ospravedlňuje sa za čo?“

„Že som mu už dlhšie nepriniesla nijakú dobrotu,“ odvetila babička, akoby to bola tá najprirodzenejšia vec na svete.

Elsa znova nazrela do vrecka.

„Babi, poslať svoju jedinú vnučku na takúto výpravu je hrozná nezodpovednosť. Veď ma môže zabiť!“

„Prestaň s tým!“ zahriakla ju babička.

„Ty s tým prestaň!“ odsekla Elsa.

Babička sa usmiala. To robí zakaždým. Nakoniec sa vždy usmeje aj Elsa. Lebo to robí zakaždým. Babička stíšila hlas:

„Musíš mu ich dať tajne. Britt-Marie ťa nesmie načapať. Počkaj si na večer, keď budú mať tú svoju domovú schôdzu, a vtedy sa k nemu prešmykni!“

Elsa prikývla. Napriek tomu, že Priateľa sa hrozne bojí a ešte vždy zastáva názor, že poslať svoju jedinú vnučku na takúto životunebezpečnú čokoládovú výpravu je príšerne nezodpovedné. No babička jej pevne stisla v dlaniach ukazováky, ako to robieva, a potom je už ťažké báť sa. Znova sa objali.

„Čoskoro sa uvidíme, ó, statočný rytier z Miamasu,“ pošepla jej babička do ucha.

Lebo babička sa vždy lúči slovami: Uvidíme sa!

Elsa si obliekala bundičku a začula z izby, že mamka s babičkou sa rozprávajú o „procedúrach“. No a vzápätí na ňu mama zakričala, aby si nasadila slúchadlá. Elsa poslúchla. Želala si ich minulé Vianoce pod stromček a jednoznačne trvala na tom, že mamka a babička ich zaplatia presne na polovicu. Aby to bolo spravodlivé.

Keď sa začnú hádať, Elsa si nasadí slúchadlá, zvýši hlasitosť a pri hudbe si predstavuje, že obe sú herečky z nemého filmu. Patrí k deťom, ktoré dosť skoro pochopili, že život je oveľa ľahší, keď si k nemu môžu samy vybrať soundtrack.

Naostatok ešte začula babičkinu otázku, kedy si môže na polícii vyzdvihnúť svojho Renaulta. Tvrdí, že ho vyhrala v pokeri. Samozrejme, že je to obyčajná renaultka, ale ako malá si Elsa myslela, že je to meno auta. Preto ho dodnes volajú Renault. Je to skvelé meno a hodí sa postaršiemu uchrchlanému Francúzovi, čo je presne ako babičkino auto – staré, trochu hrdzavé, francúzske a radiaca páka chrčí, ako keď sa po betóne presúva ťažký záhradný nábytok. Elsa to vie veľmi dobre, lebo babička zavše pri šoférovaní fajčí a zároveň sa napcháva kebabom, takže volant ovláda kolenami, ale keď šliapne na pedál, zakričí: „Teraz!“ – a vtedy musí radiť rýchlosť Elsa.

Cnie sa jej po tom.

Podľa mamy babičke nevydajú Renaulta. Babička sa naštvala, veď je to jej auto, no mama namietla, že bez vodičského preukazu jej je nanič. Vtedy ju babička oslovila „mladá dáma“ a vysvetlila jej, že má vodičák najmenej v šiestich štátoch. Nato sa mamka odmerane opýtala, či k nim patrí aj ten, v ktorom momentálne žije. Babička sa urazene odmlčala a sestrička jej odobrala krv na testy.

Elsa radšej odišla až k výťahom, lebo ihlu nemá práve v láske, a nezáleží na tom, či ju pchajú do jej, alebo babičkinej ruky. Tam si sadla a v iPade čítala Harryho Pottera a Fénixov rád. Presne dvanásty raz. Túto knihu má zo všetkých harrypotteroviek najmenej rada, a práve preto ju nečítala viackrát.

Po chvíli prišla po ňu mamka a už boli takmer v garáži, keď si spomenula, že chrabromilský šál zabudla na vešiaku v babičkinej izbe. Rozbehla sa naspäť.

Babička sedela na peľasti chrbtom k dverám, telefonovala a Elsu nezbadala. Bolo však jasné, že inštruuje svojho právnika, aké pivo jej má priniesť pri najbližšej návšteve v nemocnici. Elsa vedela, že právnik pašuje pivo v hrubých výkladových slovníkoch, o ktorých babička tvrdí, že ich potrebuje na „výskumné účely“, no v skutočnosti majú vnútri vyrezaný otvor práve tak na fľašu piva. Elsa si zvesila šál z vešiaka, a keď sa už-už chystala prehovoriť, babička zmeneným hlasom pokračovala:

„Marcel, je to moja vnučka! Nech pánbožko chráni jej rozumček! Nepoznám šikovnejšie dievčatko, než je ona. Zodpovednosť bude na nej. Ona jediná sa rozhodne správne.“

Nakrátko nastalo ticho, potom babička rezolútne dodala:

„Marcel, ja VIEM, že je len dieťa! Ale bystrejšie než všetci tí blázni dohromady! A toto je môj testament a ty si môj právnik. Urob, čo ti hovorím!“

Elsa v predsienke zatajila dych. A keď babička ešte povedala: „Lebo jej to NECHCEM povedať, Marcel! Lebo všetky sedemročné deti si zaslúžia superhrdinov!“, bez slova sa zvrtla a vykĺzla dverami. Chrabromilský šál mala premočený od sĺz.

Nakoniec totiž babička povedala aj toto: „Marcel, neželám si, aby sa Elsa dozvedela, že umieram, lebo sedemročné decká si zaslúžia superhrdinu. So superschopnosťou nikdy neochorieť na rakovinu.“